Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-12 00:00:00

09 жовтня 2023 року [PERSON] звернулася до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до Новомосковської міської ради Дніпропетровської області, третя особа Державний нотаріальний архів в Дніпропетровській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання права власності на нерухоме майно. В обґрунтування позову [PERSON] посилалася на те, що їй на підставі договору купівлі-продажу від 23 жовтня 1991 року, посвідченого Новомосковською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області за р.№ 3461, зареєстрованого в БТІ 22 листопада 1991 року за р.№ 13492-18 належить квартира загальною площею 31,30 кв.м., житловою площею 17,48 кв.м., яка складається з: 1 кімнати площею 17,48 кв.м.; кухні площею 5,80 кв.м.; ванної кімнати площею 2,75 кв.м.; коридору площею 4,77 кв.м.; кладової площею 0,47 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] . В той же час, позивач [PERSON] зазначила, що оригінал вказаного договору купівлі-продажу було втрачено. Маючи намір розпорядитися належним їй майном, вона звернулася до приватного нотаріуса, у зв`язку з чим, в усній формі отримала відмову у вчиненні відповідної нотаріальної дії, оскільки нею не надано правовстановлюючий документ на нерухоме майно та рекомендовано звернутися до Державного нотаріального архіву в Дніпропетровської області за отриманням дубліката втраченого договору купівлі-продажу від 23 жовтня 1991 року, посвідченого Новомосковською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області за р.№ 3461, зареєстрованого в БТІ 22 листопада 1991 року за р.№ 13492-18. [PERSON] зазначає, що вона звернулася до Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) з заявою про отримання дубліката втраченого договору купівлі-продажу від 23 жовтня 1991 року, посвідченого Новомосковською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області за р.№ 3461, зареєстрованого в БТІ 22 листопада 1991 року за р.№ 13492-18, проте, отримала відповідь від 02 березня 2023 року за вих. № 246/01-21, якою їй було відмовлено з тих підстав, що підпис нотаріуса і проставлення печатки державної нотаріальної контори є обов`язковими реквізитами нотаріального посвідченого документа, а на її примірнику печатка була відсутня. В зв`язку з наведеним, в позовній заяві [PERSON] просила суд: - визнати за нею право власності на квартиру загальною площею 31,30 кв.м., житловою площею 17,48 кв.м., яка складається з: 1 кімнати площею 17,48 кв.м.; кухні площею 5,80 кв.м.; ванної кімнати площею 2,75 кв.м.; коридору площею 4,77 кв.м.; кладової площею 0,47 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] (Договір купівлі-продажу від 23 жовтня 1991 року, посвідчений Новомосковською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області за р.№ 3461, зареєстрований в БТІ 22 листопада 1991 року за р.№ 13492-18). Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 жовтня 2023 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усуненні недоліків заяви. 10 листопада 2023 року на виконання ухвали суду, [PERSON] звернулася до суду з позовом в новій редакції. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 листопада 2023 року позовну заяву було залишено без руху, позивачу надано строк для усуненні недоліків заяви, а саме долучення доказів на підтвердження сплати судового збору в розмірі 4\~097,00 грн. 24 листопада 2023 року на виконання ухвали суду, [PERSON] звернулася до суду з заявою, згідно якої усунула недоліки, долучила квитанцію про сплату судового збору на суму 4\~097,00 грн. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2023 року відкрите провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 січня 2024 року зобов`язано Державний нотаріальний архів в Дніпропетровській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) надати на адресу суду належним чином завірену копію архівної справи відносно договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Новомосковською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області за р.№ 3461, укладеного між продавцем Новомосковським виконавчим комітетом та покупцем [PERSON] . Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 травня 2024 року закрите підготовче провадження у справі, справа призначена до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] та її представник, кожен окремо, в судове засідання не з`явилися, згідно заяв, просили суд розглядати справу за їх відсутності, позов підтримують у повному обсязі, просять вимоги задовольнити. Представник відповідача Новомосковської міської ради Дніпропетровської області в судове засідання не з`явився, згідно заяви просив розглядати справу за його відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечував. Представник третьої особи Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в судове засідання не з`явився, згідно заяви просив розглядати справу за його відсутності. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши надані сторонами докази, приходить до наступного. Відповідно до положення статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої\~статті 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до\~ст.12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 23 жовтня 1991 року, посвідченого Новомосковською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області за р.№ 3461, зареєстрованого в БТІ 22 листопада 1991 року за р.№ 13492-18 належить квартира загальною площею 31,30 кв.м., житловою площею 17,48 кв.м. Згідно технічного паспорту виготовленого станом на 20 березня 1963 року вбачається, що позивач [PERSON] є власником квартири загальною площею 31,30 кв.м., житловою площею 17,48 кв.м., яка складається з: 1 кімнати площею 17,48 кв.м.; кухні площею 5,80 кв.м.; ванної кімнати площею 2,75 кв.м.; коридору площею 4,77 кв.м.; кладової площею 0,47 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] на обґрунтування причин звернення до суду зазначає, що оригінал вказаного договору купівлі-продажу нею було втрачено. Судом встановлено, що позивач [PERSON] звернулася до Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) з заявою про отримання дубліката втраченого договору купівлі-продажу від 23 жовтня 1991 року, посвідченого Новомосковською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області за р.№ 3461, зареєстрованого в БТІ 22 листопада 1991 року за р.№ 13492-18, проте відповіддю від 02 березня 2023 року за вих. № 246/01-21 їй було відмовлено з тих підстав, що підпис нотаріуса і проставлення печатки державної нотаріальної контори є обов`язковими реквізитами нотаріального посвідченого документа, а на її примірнику печатка була відсутня. В той же час, згідно листа Комунального підприємства «Новомосковське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради» від 30 січня 2023 року за вих. № 31 вбачається, що позивач [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 23 жовтня 1991 року Новомосковською державною нотаріальною контрою за р.№ 3461, зареєстрованого в БТІ 22 листопада 1991 року за р. № 13492-81 є власником спірної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Крім того, в матеріалах справи міститься рішення виконкому № 321 від 10 червня 1991 року «Про продаж громадянам міста квартир будинків місцевих рад в особисту власність», згідно якого було вирішено продати [PERSON] в особисту власність квартиру, загальною площею 31,3 кв.м., житловою площею 14,48 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд застосовує наступні норми права. Відповідно до\~ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи бути обмежений у його здійсненні. Відповідно до\~ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто передумовою для застосування\~ст. 392 ЦК України\~є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права. Позивачами у позові про визнання права власності є особи, які вже є власниками. Вказана стаття не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Разом з тим, Верховний Суд у постанові від 18 лютого 2015 року у справі № 6-244цс14 зазначив, що за правилами\~статті 392 ЦК України, позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Крім того, у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15 вказується, що відповідно до ч. 5\~ст. 11 ЦК України\~цивільні права і обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду\~ЦК України\~передбачає лише у статтях\~335\~та\~376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1\~ст. 328 ЦК України).\~Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, утому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Відповідно до\~ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. Відповідно до ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі ст.3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, та Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року №7/5. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони, та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частиною першою та частиною другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність). Тобто до 5 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Таким чином, з аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об`єкти (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 1 вересня 2011 року № 40-12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію об`єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року»). До 19 січня 1996 року згідно Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої 31.01.1966 року Міністерством комунального господарства УРСР, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5, зареєстрованого в Міністерстві Юстиції 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами), не підлягали реєстрації будинки та домоволодіння, розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але не приєднані до них. Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації (лист Державної архітектурно-будівельної інспекція України від 30 липня 2012, № 40-19-5376 «Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів»). Обов`язок власників забезпечити державну реєстрацію прав власності на всі без винятку об`єкти нерухомості введений лише з 29.06.1998 року, тобто з набранням чинності Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, які перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 09.06.1998 року № 121. Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України\~Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень\~державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Враховуючи, що оригінал правовстановлюючого документа на спірне нерухоме майно відсутній, однак наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності свідчать, що це нерухоме майно дійсно придбано позивачем правомірно, беручи до уваги, що можливості в позасудовий спосіб отримати дублікат договору купівлі-продажу неможливо, суд дійшов висновку, що за позивачем [PERSON] необхідно визнати право власності на квартиру загальною площею 31,30 кв.м., житловою площею 17,48 кв.м., яка складається з: 1 кімнати площею 17,48 кв.м.; кухні площею 5,80 кв.м.; ванної кімнати площею 2,75 кв.м.; коридору площею 4,77 кв.м.; кладової площею 0,47 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] , яка належить останній на підставі договору купівлі-продажу від 23 жовтня 1991 року, посвідченого Новомосковською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області за р.№ 3461, зареєстрованого в БТІ 22 листопада 1991 року за р.№ 13492-18. З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі ч. 1, п. 1 ч. 2\~ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В той же час, враховуючи відсутність вини відповідача, суд приходить до висновку, що судові витрати повинні бути покладені на позивача. На підставі викладено та

Outcome: approved