Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-12 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про зміну способу стягнення аліментів, в якому просить, змінити спосіб стягнення аліментів із [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , із 2000 гривень на місяць на 1/4 частину заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мотивуючи позов тим, що на підставі рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 21.01.2020 року з відповідача стягнуто аліменти на утримання дитини сина д [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі 2000 гривень на місяць. Позивач зазначає, що розмір присуджених аліментів є недостатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, рівень витрат постійно зростає, дитина потребує значних витрат, які позивач не має можливості забезпечити за власні кошти та за присуджені аліменти. При цьому дитина має захворювання, потребує періодичного медичного обстеження та лікування. Дитина проживає разом з нею. Крім того вказує, що відповідач є здоровою, працездатною людиною, на даний час перебуває на військовій службі в лавах ЗСУ, отримує достатній дохід, який дозволяє йому сплачувати аліменти на дитину більше мінімально гарантованого державою розміру, інших утриманців не має. У зв`язку з вищевикладеним позивачка просить суд змінити спосіб стягнення аліментів. Ухвалою від 28.08.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження. Ухвалою суду від 02.11.2023 року зупинено провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про зміну способу стягнення аліментів до припинення перебування [PERSON] у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 20.06.2024 року ухвалу суду від 02.11.2023 року скасовано і направлено справу для продовження розгляду. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позові, вважає, що у відповідача матеріальний стан змінився, що підтверджується довідкою про проходження відповідачем служби у ЗСУ, на теперішній час змінився прожитковий мінімум, дитина виросла, тому є всі підстави для зміни способу стягнення аліментів. Також просила визнати недопустимими усі докази, які надані представником відповідача, оскільки докази були подані вже після скасування ухвали суду про зупинення провадження, представник відповідача не надала заяву про поновлення строку на подання доказів, докази сторонам не були направлені і вона, як представник позивача, з доказами ознайомилася через електронний суд. Крім того, вважає, що представником відповідача не надано доказів відносно того, що дружина відповідача знаходиться на утриманні відповідача, а хвороба дитини від іншого шлюбу є лише підставою для зменшення розміру аліментів. У судовому засіданні представник відповідача заперечувала проти задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на те, що 25.02.2023 року відповідач зареєстрував шлюб з [PERSON] . Від шлюбу [PERSON] має дитину [PERSON] , [INFO] . Дитина має захворювання та потребує дорогого вартісного лікування. Крім того, на утриманні відповідача перебуває його дружина [PERSON] , яка не працює, оскільки здійснює догляд за дитиною. Відповідач виконує свій обов`язок та сплачує аліменти на утримання дитини у розмірі більшому, ніж мінімально встановлений законодавством розмір. Позивач проходить службу в лавах ЗСУ, у зв`язку з чим змушений також нести витрати на придбання форми, ремонту автомобіля та іншого забезпечення себе, як військовослужбовця. З наданих позивачем до суду доказів не вбачається, що відповідач має змогу сплачувати аліменти у більшому розмірі. Вважає, що позивач має на меті збільшити розмір аліментів шляхом зміни способу стягнення аліментів саме з твердої грошової суми в розмірі 2000 грн. на стягнення аліментів у розмірі частини від доходу. Суд, заслухавши доводи представників сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до таких висновків. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як передбачено ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Так, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] , є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження, серії [NUMBER] (а.с 7). Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 21.01.2020 у справі № 179/1808/19 з відповідача [PERSON] на користь позивача стягнуто аліменти на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі 2000 гривень на місяць (а.с. 9-10). Згідно довідки військової частини відповідач перебуває на військовій службі з 04.03.2022 року (а.с. 41, 164) [PERSON] 25.02.2023 року зареєстрував шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб, серія [NUMBER] (а.с. 161) [INFO] у відповідача народилася донька [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження, серії [NUMBER] (а.с. 160) Згідно наданих квитанцій Приватбанку відповідач сплачує аліменти на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] (а.с. 174 181) Позивач, звернувшись до суду із вказаними позовними вимогами, посилалася на те, що розмір аліментів що стягуються з відповідача за рішенням суду, є недостатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, рівень витрат на дитину постійно зростає, дитина потребує значних витрат, які позивачка не має можливості забезпечити за власні кошти та за присуджені аліменти. Також зазначає, що на даний час відповідач перебуває на військовій службі в лавах ЗСУ, отримує достатній дохід, який дозволяє йому сплачувати аліменти на дитину більше мінімально гарантованого державою розміру. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» ). Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу\~України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.\~Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Частиною першої\~статті 192 СК України\~встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом. Аналіз положень статті 192 СК України свідчить про те, що зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Згідно з пунктом 23\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодекс України при розгляді справи щодо батьківства, материнська та стягнення аліментів» \~розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Таким чином враховуючи зміст статей\~181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Тобто, закон пов`язує виникнення права на зміну розміру аліментів зі зміною матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я платника або одержувача аліментів, якщо такі обставини виникли після ухвалення рішення про стягнення аліментів (визначення аліментів за домовленістю між батьками). Отже, враховуючи встановлений частиною першою статті 81 ЦПК України\~обов`язок доказування, у справах про зміну розміру аліментів позивач повинен довести як наявність обставин, передбачених\~статтею 192 СК України, так і те, що ці обставини виникли після ухвалення рішення про стягнення аліментів (визначення аліментів за домовленістю між батьками) та існують на момент звернення з позовом. Пред`являючи вимогу про зміну способу стягнення аліментів з твердої грошової суми на частку від заробітку (доходу) платника аліментів, позивачка належним чином не обґрунтувала та не підтвердила належними доказами факт зміни обставин, які мали місце за період з часу ухвалення судом рішення про стягнення аліментів та станом на час звернення до суду з даним позовом. Обґрунтовуючи даний позов, позивачка посилається на те, що аліментів, які на даний час підлягають стягненню з відповідача вкрай мало для задоволення потреб дитини. Тобто, як вбачається з аналізу обґрунтування позову, позивач фактично вказує на необхідність збільшення розміру аліментів шляхом зміни способу їх стягнення. Зважаючи на пред`явлення позову з метою збільшення розміру стягуваних аліментів, позивачу належало довести й інші обставини, які мають значення в такому спорі та передбачені, зокрема, частиною 1 статті 182 СК України. У справах за позовом стягувача аліментів про збільшення розміру аліментів, позивач має довести обставини, які б свідчили про те, що матеріальний стан платника аліментів з часу присудження аліментів значно покращився. Такі обставини доводяться шляхом порівняльного аналізу документів про доходи, які мав платник аліментів на час ухвалення рішення про стягнення з нього аліментів та документів про доходи, які він має на час розгляду справи про збільшення розміру аліментів. Натомість, позивач не надала суду жодних документально підтверджених доказів щодо розміру доходів відповідача, чи дійсно у відповідача збільшився розмір заробітної плати або інших доходів. Визначаючи розмір аліментів на утримання дитини, суд зобов`язаний врахувати всі обставини, зазначені в частині першій статті 182 СК України: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Жодного з цих доказів позивачем не надано та не заявлено клопотання щодо їх витребування у зв`язку із неможливістю їх надання. \~ \~ \~ \~Самі лише посилання на те, що розмір аліментів, визначений судом у рішенні від 21.01.2020 року, є недостатнім для забезпечення дитини, не може слугувати підставою для задоволення позову.\~Жодних доказів на підтвердження зміни сімейного стану, погіршення свого матеріального стану, або стану здоров`я позивачка також не надала. Таким чином, поставивши перед судом питання про зміну способу стягнення раніше присуджених аліментів з твердої грошової суми на частку від доходу платника, позивачу належало доводити передусім наявність у платника аліментів відповідного доходу як підставу для задоволення вимоги, для визначення розміру аліментів як частки відповідного доходу. Разом з тим, зважаючи на пред`явлення позову з метою збільшення розміру стягуваних аліментів, належало доводити й інші обставини, які мають значення в такому спорі та передбачені, зокрема, ч. 1 ст. 182 СК України. Разом з тим, позивачка не надає жодних доказів на їх підтвердження. Зокрема, зазначаючи у позовній заяві, що відповідач служить у ЗСУ, позивачка не довела, що відповідач отримує дохід який значно покращив його матеріальне становище з моменту ухвалення рішення суду про стягнення аліментів та надає йому можливість сплачувати аліменти у новому, більшому розмірі та жодних доказів на підтвердження спроможності відповідача сплачувати аліменти у більшому розмірі позивач не надала. Також позивач не надала доказів, що свідчать про погіршення її матеріального стану та/або погіршення здоров`я. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини шоста\~статті 81 ЦПК України). Таким чином, пред`являючи позов про зміну способу стягнення аліментів, при цьому посилаючись на необхідність збільшення розміру аліментів, визначених у твердій грошовій сумі, позивач не надала суду жодних доказів покращення матеріального стану відповідача з часу встановлення йому аліментних зобов`язань (інформації про щомісячні доходи як платника аліментів, так і одержувача аліментів), зміни їх сімейного стану тощо, хоча це є її процесуальним обов`язком. Позивач також не зверталась до суду з відповідними клопотаннями про витребування доказів у зв`язку з неможливістю їх отримати самостійно, а тому зазначені у позовній заяві обставини не є підставою для зміни способу стягнення аліментів. Також, суд зазначає, що не може бути підставою для задоволення позовних вимог та збільшення розміру аліментів і твердження позивача про те, що аліменти, які сплачуються відповідачем, є меншими за мінімальний гарантований розмір. Юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків. Тлумачення частини третьої статті 11 ЦК України свідчить, що\~правові норми самі по собі не можуть створювати суб`єктивних прав та обов`язків, оскільки необхідна наявність саме юридичного факту. Зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України. Згідно роз`яснень, викладених у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року за № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Тобто, зміна закону, яким встановлюється мінімальний розмір аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України. Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку. Разом з тим, збільшення мінімального розміру аліментів не є підставою для ухвалення нового рішення про збільшення розміру аліментів, як і не може бути підставою для відмови в перерахунку розміру аліментів (правова позиція Верховного суду, викладена в постановах від 12.09.2018 року № 459/2181/17 та від 20.06.2019 року № 632/580/17). Також суд звертає увагу, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17.05.2017 року частину 2 статті 182 СК України викладено в такій редакції: «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку». Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 березня 2020 року у справі № 682/3112/18 року зазначила, що зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України, а є підставою для зміни мінімального розміру аліментів, зазначених у виконавчому листі, у процедурі виконання та стягнення аліментів, та враховується під час визначення суми аліментів або заборгованості. Колегія суддів зазначає, що Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII частину першу статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» доповнено абзацом другим, яким передбачено, що виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України. Тобто законодавством передбачений механізм, який надає можливість забезпечити виплату аліментів у розмірі не нижче мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України навіть при наявності постановлених раніше судових рішень про стягнення аліментів у розмірі, нижчому ніж мінімальний гарантований розмір аліментів, встановлений законом на час стягнення. Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17. Крім того, суд зазначає, що відповідно ч. 2 ст. 184 СК України, Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. Верховний Суд України у своїй постанові від 06 листопада 2013 року, прийнятій у справі N 6-113цс13, висловив позицію про те, що розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, на підставі частини другої статті 184 СК України, підлягає індексації за аналогією закону згідно з пунктом 8 статті 8 ЦПК України у порядку, передбаченому Законом України "Про індексацію грошових доходів населення". Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо індексації розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі» від 17 травня 2016 року було внесено зміни до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та встановлено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі. Згідно з ч. 2 ст. 9 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індексація розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі, здійснюється підприємствами, установами, організаціями, фізичними особами, фізичними особами - підприємцями, які проводять відповідні відрахування аліментів із доходу платника аліментів. З викладеного вбачається, що індексація розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі, повинна проводитись відповідно до вищевказаного законодавства органом виконавчої служби або підприємствами, установами, організаціями, фізичними особами - підприємцями, які провадять відповідні відрахування аліментів із доходу платника аліментів. Отже, тривале зростання загального рівня цін, що відображує зниження купівельної спроможності грошової одиниці (інфляція) саме по собі не потребує звернення отримувача аліментів до суду з відповідним позовом про збільшення розміру аліментів, визначеного у твердій грошовій сумі, оскільки законодавством передбачено відповідний механізм індексації (підвищення) розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі. Законом України «Про внесення змін до статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» щодо обов`язку виконавця проводити індексацію розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі» від 01 вересня 2020 року № 831-ІХ встановлено, що індексація розміру аліментів, визначеного у твердій грошовій сумі, проводиться, якщо інше не передбачено у виконавчому документі чи у договорі між батьками про сплату аліментів на дитину, виконавцем у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку. Індексація розміру аліментів проводиться щороку, починаючи з другого року після визначення розміру аліментів. У разі самостійного надіслання стягувачем виконавчого документа безпосередньо підприємству, установі, організації, фізичній особі - підприємцю чи фізичній особі, зазначеним у частині першій статті 7 цього Закону, індексація розміру аліментів, визначеного у твердій грошовій сумі, проводиться, якщо інше не передбачено у виконавчому документі чи у договорі між батьками про сплату аліментів на дитину, відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення». Таким чином, позивач та її представник не надали суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження зміни істотних обставин, які впливають на спосіб та порядок стягнення аліментів, які відповідно до ст. 192 СК України, є підставою для зміни способу стягнення аліментів. Щодо доводів представника позивача про надання доказів, які надані представником позивача через електронний суд 12.08.2024 року та 13.08.2024 року та не надсилання по пошті позивачу, а також з пропущенням процесуального строку, що є підставою для визнання його недопустимим доказом, суд зазначає наступне. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст.76 ЦПК України). Відповідно до частини першої\~статті 77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України\~встановлено: суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи забороні використання деяких із них для підтвердження конкретних обставин справи. Визнання доказу недопустимим - це не обов`язок, а право суду. Розуміння допустимості доказів досягається крізь призму прав, що охороняються законом: допустимим є доказ, отриманий без порушення закону. Недопустимими, відповідно, є докази, отримані з порушенням закону. Недопустимими також є докази, одержані з неправдивих показань свідка, завідомо неправдивого висновку експерта, фальшивих документів або речових доказів, тобто з порушенням процесуального порядку формування засобів доказування. Допустимість доказів характеризується органічним зв`язком процесуальної форми засобів доказування та законністю отримання інформації про той чи інший факт, який має значення для справи. Тому одержання доказів з дотриманням порядку, встановленого законом, слід розуміти як відсутність при одержанні доказів порушення норм матеріального права та норм процесуального права, як одночасне дотримання передбачених законом особистих немайнових і майнових прав та процесуальної форми. Встановити недопустимість конкретного доказу суд може лише після того, як дослідить його в судовому засіданні. Недопустимість доказу не є очевидною. Сторони вправі висловлювати суду свої міркування щодо допустимості чи недопустимості конкретного доказу. Якщо суд дійде висновку, що доказ є недопустимим, він не бере цей доказ до уваги, тобто не може обґрунтовувати ним своє рішення. Разом з тим, суд повинен у мотивувальній частин рішення зазначити, чому саме він цей доказ відхиляє. Відповідно до частин першої, другої\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. До матеріалів справи адвокатом Бойко Н.О. були долучені пояснення та письмові докази до пояснень, які направлялися представнику позивача [PERSON] , що підтверджується квитанціями № 1517510 та № 1521782 про доставку документів до зареєстрованого Електронного кабінету користувача ЄСІТС. У постанові від 22 вересня 2021 року у справі № 463/3724/18 (провадження № 61-4970св21) Верховний Суд зробив висновок про те, що формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. У постанові Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 910/14452/20 зазначено, що Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). У зв`язку\~з цим\~посилання представника\~позивача на\~те,\~що свідоцтво\~про народження\~дитини,\~свідоцтво про\~укладання шлюбу,\~квитанції про\~сплату аліментів\~на користь\~позивача є\~недопустимим доказом,\~оскільки подані\~через електронний\~суд та\~не направлялися\~сторонам,\~не свідчить\~про те,\~що такі\~докази,\~отримані з\~порушенням закону,\~одержані з\~фальшивих документів,\~тобто з\~порушенням процесуального\~порядку формування\~засобів доказування,\~ та\~автоматично не\~вказує на\~їх недопустимість. Таким чином, немає достатніх підстав вважати, що додані документи є недопустимими. Водночас представник позивача, вказуючи про недопустимість цих доказів, не надала належних доказів на підтвердження цих обставин. \~ \~ \~ \~Суд вважає за необхідне також зазначити, що позивачка [PERSON] не позбавлена права звернутись до суду з позовом про збільшення розміру аліментів або зміну способу стягнення аліментів, з наданням відповідних доказів. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. На підставі вище викладеного, ст. ст. 2, 12, 13, 76, 259, 263, 268, 273, 354 ЦПК України, суд,-

Outcome: dismissed