Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до Подільського районного суду міста Києва з позовною заявою до Комунального підприємства «Київпастранс», в якій просить стягнути з відповідача на свою користь вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу в сумі 39262 грн 91 коп., моральну шкоду в сумі 5000 грн, та вирішити питання щодо стягнення судових витрат. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 30 січня 2024 року приблизно о 16 годині 11 хвилин по вул. І.Виговського, 3, в місті Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участі тролейбуса «Богдан» Т-9010, д.н.з. [NUMBER] , власником якого є КП «Київпастранс» під керуванням [PERSON] , який на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди працював водієм у ВП КП «Київпастранс», та транспортного засобу «Volkswagen», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням позивача. Постановою Подільського районного суду міста Києва від 10.05.2024 (справа № 758/1585/24) [PERSON] визнано винним у вчиненні вказаної дорожньо-транспортної пригоди. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди позивачу завдано матеріальну шкоду, пов`язану з необхідністю здійснення відновлювального ремонту транспортного засобу, яка, відповідно до Звіту про визначення вартості матеріального збитку складає 39262 грн 91 коп. На момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди цивільно- правова відповідальність власника тролейбусу «Богдан» застрахована не була. У зв`язку з тим, що відповідач у добровільному порядку збитки, завдані в результаті дорожньо-транспортної пригоди позивачеві не відшкодував, останній вимушений звернутись до суду із вказаним позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 червня 2024 року, головуючим суддею у справі визначено Будзан Л.Д. 17 червня 2024 року ухвалою судді Подільського районного суду міста Києва відкрито провадження у справі, прийнято рішення про розгляд справи за правилами позовного провадження в спрощеному порядку з повідомленням (викликом) сторін, яку сторони отримали в установлений законом строк, встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву. 03 серпня 2024 року представником відповідача надано відзив на позовну заяву в якому зазначено про невизнання позовних вимог з огляду на наступне. Так, вказує, що в обґрунтування розміру заподіяного збитку позивач посилається на Звіт від 13.02.2024 № 20071 про незалежну оцінку майна: визначення розміру матеріального збитку, завданого власнику КТЗ (надалі - Звіт від 13.02.2024 № 20071) та просить стягнути вартість відновлювального ремонту без урахування фізичного зносу, що становить 39262 грн 91 коп. При цьому, у вказаному Звіті вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля становить 25464 грн 65 коп. Зауважив, що позивачем не надано документів, які б підтверджували проведення відновлювального ремонту транспортного засобу «Volkswagen», д.н.з. [NUMBER] , на суму, яка б перевищувала суму матеріального збитку у розмірі 25464 грн 65 коп., зазначеного у Звіті від 13.02.2024 № 20071. Виходячи з вимог діючого законодавства вважає, що на відповідача не може бути покладене зобов`язання по відшкодуванню шкоди у розмірі, більшому, ніж це передбачено законом і незалежно від обраного потерпілим способу відшкодування шкоди, підлягає відшкодуванню лише дійсно завдана шкода, що виключає можливість покладення на заподіювача шкоди обов`язку по відшкодуванню незавданої ним шкоди (необґрунтоване збільшення відповідальності) або у розмірі, що перевищує розмір дійсно завданої шкоди. Виходячи з цих основних правил регулювання відшкодування шкоди, визначених законом, у разі відшкодування шкоди шляхом стягнення вартості відновлювального ремонту, вартість такого ремонту визначається, виходячи з того, що майно має бути відновлене до того стану, в якому воно було до його пошкодження, тобто у разі пошкодження майна з суттєвим фізичним зносом, у заподіювача шкоди є деліктне зобов`язання відшкодувати вартість відновлювального ремонту з урахуванням такого зносу, тобто з урахуванням коефіцієнту зносу на складові, які підлягали заміні на нові. Таке правило унеможливлює відновлення пошкодженого зношеного майна до стану нового за рахунок заподіювача шкоди. Вказує, що потерпілий має право на отримання відшкодування вартості відновлювального ремонту без урахування зносу виключно у випадку, коли неможливим було відновити пошкоджену деталь (складник) до попереднього стану без її заміни на нову, - при доведеності того, що пошкоджена деталь (складник) знята з виробництва чи не може бути відновлена у інший спосіб (вимушене оновлення). Натомість позивач доказів на підтвердження вказаних обставин суду не надав, тому відсутні підстави для покладення на заподіювача шкоди обов`язку по відшкодуванню вартості відновлювального ремонту без урахування зносу. Вважає, що Звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Також, вказує, що відповідно до п. 7 розділу 5 наказу Міністерства інфраструктури України від 28.11.2014 № 615 «Про затвердження Правил надання послуг з технічного обслуговування і ремонту колісних транспортних засобів», документами, що підтверджують здійснення відновлювального ремонту КТЗ є Акт приймання-передавання КТ3 після надання послуг з ремонту та документ, що підтверджує оплату послуг. Таким чином, вважає, що відсутні підстави для стягнення матеріальної шкоди, завданої в результаті дорожньою - транспортної пригоди. Крім того, визначений позивачем розмір моральної шкоди - 5 000 грн. вважає необґрунтованим та таким, що базується на припущеннях позивача без належного обґрунтування та надання належних доказів. На підставі викладеного просить у задоволенні позову відмовити. Позивач у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав просив задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, у задоволенні позову просив відмовити. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступне. В судовому засіданні встановлено, що 30 січня 2024 року приблизно о 16 годині 11 хвилин по [ADDRESS] сталася дорожньо-транспортна пригода за участі тролейбуса «Богдан» Т-9010, д.н.з. [NUMBER] , власником якого є КП «Київпастранс», яким керував [PERSON] , який на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди працював водієм у ВП КП «Київпастранс», та транспортного засобу «Volkswagen», д.н.з. [NUMBER] , яким керував [PERSON] . На момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність власника тролейбусу «Богдан» застрахована не була, що не заперечувалось стороною відповідача. Постановою Подільського районного суду міста Києва від 10 травня 2024 року (справа № 758/1585/24) [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та звільнено від адміністративної відповідальності у зв`язку з закінченням строку притягнення до адміністративної відповідальності. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. В пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що, відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК, при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, або постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, цей вирок або постанова обов`язкові для суду лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. Таким чином, вина відповідача в дорожньо-транспортній пригоді доказуванню не підлягає. Відповідно до Звіту від 30 січня 2024 року про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу, вартість відновлювального ремонту «Volkswagen Golf Variant», д.н.з. [NUMBER] , який належить [PERSON] становить 39262 грн 91 коп. При цьому, визначаючи вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля «Volkswagen Golf Variant», д.н.з. [NUMBER] , оцінювач застосував коефіцієнт 0,47 фізичного зносу складових, що підлягають заміні. Частиною 1 ст. 1166 ЦК України передбачено, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної, небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Згідно з ч. 1 ст. 1172 ЦК юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», при визначенні розміру відшкодування шкоди, заподіяної майну, судам слід враховувати, що потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб виправити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди. Окрім цього, відповідно до п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01.03.2013 № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК. Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Фактичним розміром шкоди безпосередньо є сума відновлювального ремонту без врахування фізичного зносу запчастин, яка встановлена звітом про незалежну оцінку майна. Так, у постанові Верховного Суду України від 02.12.2015 у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Подібні правові висновки висловлено у постанові Верховного Суду від 01.07.2020 у справі № 420/998/18 (провадження № 61-11714св19). Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика. Оскільки вартість майнового збитку, завданого позивачу пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача, перевищує виплачений позивачу розмір страхового відшкодування, то із відповідача, як винної особи, на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди (вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу) та отриманим страховим відшкодуванням. Аналогічні по суті висновки, викладено Верховним Судом у постановах від 15.10.2020 у справі № 755/7666/19, від 13.06.2019 у справі № 587/1080/16-ц, від 30.10.2019 у справі № 753/4696/16-ц, від 21.02.2020 у справі № 755/5374/18 та від 22.04.2020 року у справі № 756/2632/17. На підставі вище вказаних норм закону з відповідача підлягають стягненню реальні збитки, які позивач мусить понести по відновлюваному ремонту пошкодженого автомобіля. Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду по справі № 522/15636/16-ц від 11.12.2019; № 227/2996/16-ц від 11.12.2019; № 668/7779/15-ц від 25.11.2019; № 761/41395/16-ц від 25.11.2019; № 522/1597/15-ц від 31.10.2019; № 753/4696/16-ц від 30.10.2019; № 489/1356/16-ц від 17.10.2019; № 591/3152/16-ц від 25.03.2019; № 645/3746/16-ц від 07.02.2019; № 750/6218/16-ц від 23.01.2019; № 676/518/17 від 22.01.2019. Відповідно до правової позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду по справі № 757/33065/18-ц від 21.07.2021 суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення суми коштів як різниці між сумою вартості відновлювального ремонту та страховою виплатою, здійсненою в межах ліміту відповідальності (із розрахунку 237 345,36 - 99 500 грн). Посилання апеляційного суду як на підставу відмови у стягненні шкоди у визначеному позивачем розмірі на те, що позивач не надала доказів на підтвердження факту проведення відновлювального ремонту транспортного засобу, є помилковими. Позивачем заявлено вимоги про відшкодування заподіяної відповідачем шкоди (збитків), до яких законом віднесено як витрати, що особа вже зробила так і ті, які мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Таким чином помилково ототожнювати два поняття: вартість відновлювального ремонту (реальні збитки потерпілої особи) і матеріальний збиток (ремонт з урахуванням зносу - страхове відшкодування, яке здійснює страховик відповідно до статті 29 Закону № 1961-IV). Ці два поняття не є тотожними та ремонт урахуванням зносу не означає повного відшкодування заподіяної шкоди. Системний аналіз статті 22 ЦК України частини другої статті 1192, статті 1194 ЦК України дозволяє дійти висновку, що реальними збитками, які підлягають відшкодуванню є саме вартість відновлювального ремонту без урахування зносу. Вартість відновлювального ремонту без урахування зносу - це ті збитки, які позивач мусить понести для відновлення свого порушеного права та втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а тому на користь позивача підлягає стягненню відшкодування саме вартість відновлювального ремонту без урахування зносу. В постанові від 11.12.2020 в справі № 565/1210/19 Верховний Суд зробив такі висновки: «Разом з тим, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що власник пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортного засобу має право на відшкодування у повному обсязі завданої йому майнової шкоди. Якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то у такому разі майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду, у загальному порядку». В постанові від 22.04.2021 в справі N?759/7787/18 Верховний Суд дійшов висновку, що «Відмовляючи у задоволенні позову в частині відшкодування майнової шкоди, суд апеляційної інстанції звернув увагу, що різниця між виплаченою страховиком сумою страхового відшкодування та вартістю відновлювального ремонту автомобіля пошкодженого у ДТП, викликана у тому числі законодавчими обмеженнями щодо відшкодування шкоди страховиком, а саме франшизою та врахуванням зносу при відшкодуванні витрат, пов`язаних із відновлювальним ремонтом транспортного засобу. За таких обставин саме відповідач, як особа винна у вчиненні ДТП, зобов`язаний сплатити позивачу таку різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням)». Таким чином, судом встановлено, що відповідач повинен відшкодувати вартість відновлювального ремонту транспортного засобу у розмірі 39262 грн 91 коп., оскільки, як зазначалось, цивільно-правова відповідальність власника тролейбусу не була застрахована відповідно до вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», то відшкодуванню підлягає вся сума вартості відновлювального ремонту, а тому позовні вимоги в даній частині підлягають задоволенню. Щодо посилання представника відповідача стосовно врахування вартості матеріального збитку без врахування вартості відновлювального ремонту та необхідності надання документів на підтвердження проведення ремонту відповідачем, слід зазначити наступне. Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Таким чином, посилання представника позивача суперечить положенням статті 22 ЦК України відповідно до якої збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Зі змісту вказаної норми вбачається, що до збитків належать і витрати, які особа понесе у майбутньому. Крім того, жодним нормативно-правовим актом України не передбачено обов`язок потерпілого надати акт виконаних робіт, тоді як розмір понесених збитків підтверджується Звітом. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне. Статтею 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Статтею 23 ЦК України, передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Оцінивши зібрані у справі докази в сукупності, суд дійшов висновку, що з вини працівника відповідача КП «Київпастранс» позивачеві завдано моральної шкоди внаслідок ушкодження автомобіля, яка полягає у душевних переживаннях та моральних страждань, яких останній об`єктивно зазнав у зв`язку з ушкодженням транспортного засобу, що спричинило порушення нормальних життєвих зв`язків у зв`язку з неможливістю використання автомобіля на період його ремонту, необхідності вживати додаткових зусиль для відновлення ушкодженого стану автомобіля. Встановлюючи розмір відшкодування моральної шкоди, слід керуватися не лише тими критеріями, які обумовлюють суб`єктивне сприйняття потерпілого (почуття, емоції), але й тими, які характеризують її зовнішній прояв порушення звичайного для даної людини способу життя. При цьому, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її необґрунтованого збагачення. З урахуванням фактичних обставин справи, суд з урахуванням принципу розумності та справедливості, а також принципу пропорційності вважає, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди з відповідача в сумі 5000 грн підлягають до задоволення в повному обсязі. Щодо вирішення питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов наступного висновку. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Стаття 133 ЦПК України визначає види судових витрат і передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У свою чергу, одним з видів витрат, пов`язаних з розглядом справи є витрати на професійну правничу допомогу, які несуть сторони судової справи (крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави). Суд зазначає, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved