Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-06 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовною заявою до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей за кордон України. В обґрунтування своїх вимог позивач в уточненій позовній заяві посилалася на те, що у неї та відповідача [PERSON] є двоє спільних дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Позивачка перебуває зараз у Канаді в м. Торонто, де працює, має стабільний дохід, орендує житло та подала документи для отримання гостьової візи для дітей. Проте, без дозволу батька на виїзд дітей в Канаду, візу не відкриють. При цьому, відповідач в усній формі повідомив їй, що такий дозвіл дітям надасть лише в разі відмови позивачки від стягнення з нього аліментів на утримання дітей, які він не сплачує. На даний час відповідач перебуває за кордоном, від виконання своїх обов`язків щодо утримання і виховання дітей відмовляється. Таку позицію відповідача позивачка вважає такою, що шкодить інтересам дітей, оскільки в країні триває війна. В період перебування дітей в Канаді, загальноосвітній процес вони будуть проходити дистанційно та проживатимуть з позивачкою за адресою: буд. [ADDRESS] . У зв`язку із наведеним, позивачка просить суд надати дозвіл на виїзд [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , за межі державного кордону України, а саме до Канади на термін з 01.09.2024 року по 28.02.2025 року. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась. Представник позивачки [PERSON] подала до суду заяву про розгляд справи без їх участі, вказала, що позовні вимоги підтримує та просила їх задовольнити, не заперечувала проти розгляду справи в заочному порядку. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відзив на позов, так само як і будь-яких заяв чи клопотань до суду не надав, у зв`язку з чим судом проведено заочний розгляд справи, яка вирішується на підставі наявних доказів. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та оцінивши надані докази по справі, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що з 27.10.2007 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Приморського районного суду міста Маріуполь Донецької області було розірвано, що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 10.01.2024 року. Від даного шлюбу у них народились діти: [PERSON] , [INFO] (копія свідоцтва про народження серія [NUMBER] , копія паспорту громадянина України [NUMBER] ), та [PERSON] , [INFO] (копія свідоцтва про народження серія [NUMBER] ). Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 04.04.2023 року по справі № 686/4801/23 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 21.02.2023 року і до повноліття дітей. Відповідно до копії довідки-розрахунку загальна сума заборгованості відповідача [PERSON] за вказаним рішенням суду по сплаті аліментів станом на 15.09.2023 року складає 44 699,76 грн. (копія довідки-розрахунку від 15.09.2023 року по виконавчому провадженню № 72047165), а відповідно до довідки-розрахунку від 24.04.2024 року заборгованість складає 87 517,43 грн. Позивачка [PERSON] проживає та працює в Канаді, що підтверджується копією дозволу на роботу (термін дії дозволу з 04.10.2023 року по 03.10.2026 року), копією виписки з рахунку за періоди: 01-30.11.2023 року, 01-31.12.2023 року, 01-31.01.2024 року. Згідно довідок Управління праці та соціального захисту населення Хмельницької міської ради про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , фактично проживають за адресою: [ADDRESS] . Неповнолітній [PERSON] навчається в НВО № 5 міста Хмельницького імені С. Єфремова в 9-Г класі з 04.10.2022 року (копія довідки від 03.09.2023 року вих. № 01-42/604) та в Хмельницькому обласному центрі фізичного виховання учнівської молоді з жовтня 2022 року (копія довідки від 08.09.2023 року вих. № 222), а [PERSON] навчається в 6-В класі (копія довідки від 03.09.2023 року вих. № 01-42/603). Згідно копії довідки від 28.03.2024 року вих. № 756/01-31 [PERSON] є бабою [PERSON] та [PERSON] . Так, позивачка надала письмову нотаріально-засвідчену згоду на тимчасову поїздку дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , за кордон до Республіки Польща, Румунії, Республік Молдова, Словацької Республіки, Угорщини, Канади та у зворотньому напрямку в Україну у період з 01.11.2023 року по 01.11.2024 року. Поїздка відбуватиметься у супроводі [PERSON] . Із відповіді на звернення [PERSON] від 23.04.2024 року №977/01-31 вбачається, що Служба у справах дітей Хмельницької міської ради відповідно до ст. 19 СК України не уповноважена готувати висновок щодо доцільності виїзду дітей за кордон. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ч. 3 ст. 313 Цивільного кодексу України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Також, пунктами 3, 4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися в супереч інтересам дитини. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків, за відсутності згоди другого з батьків, на підставі рішення суду, може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. У Постанові від 04 липня 2018 у справі № 712/10623/17 (провадження №14-244цс18) Велика Палата Верховного Суду відійшла від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 235/139/16-ц (№ 6-15цс17), згідно з якою пріоритетними в цій категорії справ є дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). У своїй Постанові від 04 липня 2018 року Велика Палата Верховного Суду зазначила, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Неможливість отримання дозволу на виїзд за кордон неповнолітнім дітям сторін на переконання суду суперечать законним правам і інтересам дітей. Будь-яких обмежень для реалізації права на виїзд за межі України дітей сторін не має. Враховуючи наведені обставини, зокрема те, що при розгляді даної справи судом не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд дітей за межі України для тимчасового перебування за кордоном, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог. Жодних доказів того, що надання дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди батька буде суперечити інтересам дітей, чи буде порушувати його права, відповідач суду не надав. З урахуванням викладеного, тимчасовий виїзд дітей [PERSON] та [PERSON] за кордон терміном з 01.09.2024 року по 28.02.2025 року за відсутності згоди батька - відповідача по справі, та надання на вказане дозволу суду, відповідатиме якнайкращим інтересам дітей.

Outcome: approved