Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-31 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів у якому просить відшкодувати майнову шкоду заподіяну майну позивача та моральну шкоду. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 05 лютого 2024 о 09 годині 33 хвилини за адресою: місто Київ, по вулиці Антоновича, 172, трапилась дорожньо-транспортна пригода за участі двох транспортних засобів «Renault» CLIO, д.н.з. [NUMBER] та «Lexus» ES350, д.н.з. [NUMBER] . [PERSON] (відповідач-2), керуючи транспортним засобом «Renault» CLIO, д.н.з. [NUMBER] , не вибрав в установлених межах безпечну швидкість руху, не дотримався безпечної дистанції, в результаті чого скоїв зіткнення з автомобілем «Lexus» д.н.з. [NUMBER] , яким керував позивач, що призвело до отримання транспортними засобами механічних пошкоджень з матеріальними збитками та тілесних ушкоджень. Постановою по справі про адміністративне правопорушення встановлено, що відповідач-2 порушив вимоги п.п. 12.1 та 13.1 ПДР України, та його визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП. Власником автомобіля RENAULT CLIO д.н. [NUMBER] є відповідач-3 - [PERSON] . Після ДТП позивач звернувся до страхової компанії АТ «Страхова Компанія «КРАЇНА» з відповідними документам для отримання страхової виплати. Відповідно до страхового полісу, відповідальність водія була застрахована на суму 160 000 гривень. Виплати від страхової компанії на момент звернення до суду, позивач не отримав. Враховуючи наведене, просить стягнути з відповідача-1 в межах страхового ліміту матеріальні збитки в розмірі 160 000,00 грн, та стягнути солідарно з відповідача-2 та відповідача-3 матеріальні збитки у розмірі 167 167,41 грн та моральну шкоду у розмірі 100 000,00 грн, витрати на проведення експертного дослідження в розмірі 5000,00 грн та судові витрати. Позов просить задовольнити в повному обсязі. Представником відповідача-1 подано відзив на позовну заяву у якому зазначено, що 06.07.2023 року між [PERSON] та АТ СК «Країна» був укладений поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АР/3949778, строком дії з 07.07.2023 по 24:00 06.07.2024 року, відповідно до якого застраховано цивільну відповідальність осіб, які на законних підставах керують забезпеченим транспортним засобом «RENAULT CLIO», д.н.з. [NUMBER] (далі - забезпечений ТЗ). Страхова сума на одного потерпілого, за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю - 320 000,00 грн, за шкоду, заподіяну майну 160 000,00 грн, франшиза - 0 грн. 05 лютого 2024 року у м. Києві, по вул. Антоновича, 172, сталося ДТП за участю забезпеченого ТЗ під керуванням водія страхувальника - [PERSON] (відповідача-2), та транспортного засобу позивача «LEXUS ES 350», д.н.з. [NUMBER] . 09 квітня 2023 року позивач звернувся до АТ СК «Країна» з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду та 18 квітня 2023 року подав заяву про страхове відшкодування. За викликом судового експерта [PERSON] 15.03.2024 було проведено огляд автомобіля «LEXUS ES 350», д.н.з. [NUMBER] , та складено акт огляду від 15.03.2024, який підписаний позивачем, заяв та зауважень від якого не надходило, що свідчить про те, що він погодився з даними актами огляду, правильність та достовірність даних, викладених в цих актах погодив своїм підписом. На виконання покладеного обов`язку розраховано та погоджено з позивачем суму страхового відшкодування у розмірі 160 000,00 грн (в межах страхового ліміту), на підставі заяви-погодження за №4883/24 від 18.04.2023 року. З урахуванням викладеного вище, відповідачем-1 було затверджено страховий акт та здійснено виплату страхового відшкодування у розмірі 160 000,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №17587 від 06.06.2024 року. Отже, АТ СК «Країна» виконало свої зобов`язання перед позивачем за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів належним чином, в строк та в повному обсязі. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог до АТ «Страхова компанія «Країна». Іншими відповідачами не подано відзиву, який містить заперечення проти даного позову. 27 травня 2024 року ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. Позивачем подано до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить такі задовольнити. Від представника відповідача-1 надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, оскільки страхове відшкодування позивачу відповідачем-1 виплачено, відсутній предмет спору. Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, хоча належним чином повідомлялись про дату,час та місце цього засідання. З урахуванням поданих сторонами заяв, а також процесуального строку розгляду справи, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи у відсутності осіб, що не з`явились та враховуючи наявність умов передбачених ст. 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу, яка внесена до протоколу судового засідання, про заочний розгляд справи з дотриманням вимог, встановлених ст. 281 Цивільного процесуального кодексу України. Згідно з ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного. Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 05.04.2024 року по справі № 752/5406/24 встановлено, що 05.02.2024 року о 09 год. 33 хв. в м. Києві по вул. Антоновича, 172, [PERSON] керуючи транспортним засобом «Renault» д.н.з. [NUMBER] , не вибрав в установлених межах безпечну швидкість руху, не дотримався безпечної дистанції, в результаті чого скоїв зіткнення з автомобілем «Lexus» д.н.з. [NUMBER] , що призвело до отримання транспортними засобами механічних пошкоджень з матеріальними збитками та тілесних ушкоджень пасажира [PERSON] , чим порушив вимоги п.п. 12.1 та 13.1 ПДР України, відповідальність за що передбачена ст. 124 КУпАП. Вказаною постановою суду від 05.04.2024 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Вищевказана постанова набрала законної сили 16.04.2024 року. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, порушення відповідачем ПДР України, що спричинило виникнення ДТП, та винуватість відповідача-2 встановлено постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 05.04.2024 року, тому ці обставини є встановленими та доведенню не підлягають. Згідно свідоцтва про реєстрації транспортного засобу [NUMBER] , власником транспортного засобу «Lexus» ES350, д.н.з. [NUMBER] , є позивач [PERSON] . Згідно матеріалів справи, власником транспортного засобу «Renault» CLIO, д.н.з. [NUMBER] , є [PERSON] (відповідач-2). 06.07.2023 року між [PERSON] та АТ СК «Країна» був укладений поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АР/3949778, строком дії з 07.07.2023 по 24:00 06.07.2024 року, відповідно до якого застраховано цивільну відповідальність осіб, які на законних підставах керують забезпеченим транспортним засобом «RENAULT CLIO», д.н.з. [NUMBER] (далі - забезпечений ТЗ). Страхова сума на одного потерпілого, за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю - 320 000,00 грн, за шкоду, заподіяну майну 160 000,00 грн, франшиза - 0 грн. 05 лютого 2024 року трапилась дорожньо-транспортна пригода за участю двох транспортних засобів «Renault» та «Lexus», внаслідок якої, транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Постановою Голосіївського районного суду міста Києва від 05 квітня 2024 року [PERSON] визнано винним у вчинені правопорушення, передбаченого ст..124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності. 29 лютого 2024 року позивач звернувся до ФОП [PERSON] для проведення експертного транспортно-товарознавчого дослідження з визначення розміру матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу. 15 березня 2024 року за викликом експерта [PERSON] було проведено огляд автомобіля, та складено висновок експерта №055/24. Згідно висновку експерта від 20.03.2024 №055/24 вартість відновлювального ремонту автомобіля Lexus» ES350, д.н.з. [NUMBER] , з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, станом на дату ДТП становить 327 167,41 грн. 09 квітня 2024 року позивач звернувся до відповідача-1 з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду та 18.04.2024 направив заяву про виплату страхового відшкодування. Заява щодо погодження розміру страхового відшкодування, яка підписана самим позивачем, в якій було зазначено розмір відшкодування в сумі 160 000 грн та зазначено про те, що претензії зі сторони позивача до відповідача-1 відсутні. Відповідно до страхового акту №08/73418/3.2.29 від 31.05.2024 розрахунок розміру страхового відшкодування, становить ліміт відповідальності за полісом. 05.06.2024 відповідач-1 виплатив страхове відшкодування позивачу у розмірі 160 000,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №17587, що міститься в матеріалах справи. Таким чином, оскільки відповідачем-1 виконано зобов`язання перед позивачем, у частині позову щодо стягнення з відповідача-1 на користь позивача в межах страхового ліміту матеріальних збитків у розмірі 160 000,00 грн слід відмовити. Крім того, відносно позовних вимог відносно відповідача-3 [PERSON] , як власника транспортного засобу, суд зазначає наступне. Деліктне зобов`язання обов`язково передбачає наявність: 1) потерпілої особи (кредитора); 2) особи, яка завдала шкоди (заподіювача шкоди, боржника). У деліктних зобов`язаннях відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України). У цій справі постановою Голосіївського районного суду міста Києва від 05 квітня 2024 року, відповідача-2 визнано винним у вчинені правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження». Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову до такого відповідача. Враховуючи що, відповідач-3 [PERSON] , є власником автомобіля «Renault» CLIO, д.н.з. [NUMBER] , але не є учасником дорожньо-транспортної пригоди, та не заподіював матеріальну шкоду транспортного засобу позивача, суд прийшов до висновку, що у стягненні матеріальних збитків з відповідача-3 слід відмовити. Щодо стягнення майнової шкоди з відповідача-2 суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст. 1166 ЦПК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною другою статті 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно з абзацом 2 частини першої статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначаються відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. За правилом пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Верховний Суд у постанові від 04.12.2019 року в справі № 359/2309/17 вказав, що майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду та застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, лише у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком. Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил ст. 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто, порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свої о порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою. Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому, такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням. У постанові Верховного Суду України від 02.12.2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика. Оскільки, вартість матеріального збитку, завданого позивачу пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача, перевищує виплачений позивачу розмір страхового відшкодування, тому з відповідача-2, як винної особи, на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром матеріального збитку та отриманим страховим відшкодуванням. Аналогічні висновки, викладено Верховним Судом у постановах від 14.02.2018 року у справі № 754/1114/15-ц (провадження № 61-1156св 18), від 13.06.2019 року у справі № 587/1080/16-ц (провадження № 61-20762св18), від 17.10.2019 року у справі № 370/2787/18 І провадження № 61-11244св19), від 30.10.2019 року у справі № 753/4696/16-ц (провадження № І 61-30908св18), від 21.02.2020 року у справі № 755/5374/18 (провадження № 61-14827св19) та від 22.04.2020 року у справі № 756/2632/17 (провадження № 61 - 12032св19). За таких обставин, саме відповідач, як особа винна у вчиненні ДТП, зобов`язана сплатити позивачу таку різницю між фактичним розміром матеріального збитку і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Згідно висновку експерта від 20.03.2024 №055/24 вартість матеріального збитку власнику автомобіля з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, станом на дату ДТП становить 327 167,41 грн, страхове відшкодування, виплачене позивачу, становить 160 000, 00 грн, то різниця становить 167 167,41 грн. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов переконання, що оскільки дії відповідача-2 зумовили цивільно-правові наслідки, які були спричинені дорожньо-транспортною пригодою, а тому позивачем право вимоги до винної особи про виплату різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою обґрунтоване належними та допустимими доказами в справі, а відтак позовна вимога про відшкодування матеріальної шкоди до відповідача-2 підлягає задоволенню шляхом стягнення із відповідача-2 на користь позивача завданих збитків у розмірі 167 167,41 грн. Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, суд прийшов до наступного. Позивач наводить доводи про те, що йому заподіяно моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, стану постійного стресу, підвищення тривожності, порушення сну, порушення звичних умов проживання через пошкодження транспортного засобу, спричинили не лише моральні страждання, але і змушують звернутись до суду за захистом свої порушених прав, що потребує не лише матеріальних витрат, а й витрат часу та емоційних затрат, що негативно впливає на здоров`я. Зазначає, що через погіршення психологічного стану позивачу довелося звертатись до психолога, тому просить вирішити питання щодо компенсації моральної шкоди, що у грошовому еквіваленті становить 100 000,00 грн. Відповідно до ст. 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України). Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року (справа № 214/7462/20). Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Таким чином, частина перша статті 1167 ЦК України встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за заподіяння моральної шкоди настає за наявності загальної підстави - наявності моральної (немайнової) шкоди, а також за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: неправомірної поведінки, причинного зв`язку та вини заподіювача. Оскільки позивачем не додано до матеріалів справи доказів на підтвердження розміру завданої йому моральної шкоди та доказів на обґрунтування розміру такої шкоди, а саме лише посилання позивача на те, що йому було завдано таку моральну шкоду, за відсутності при цьому належних та допустимих доказів на підтвердження її розміру, не може бути достатньою підставою для відшкодування позивачу моральної шкоди у визначеному ним розмірі, суд дійшов висновку про відмову у відшкодуванні моральної шкоди. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаннях з розглядом справи, до яких зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.6 ст.139 ЦПК України, розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Згідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги позивача задоволено частково, а тому згідно ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача-2 на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір в розмірі 1748,32 грн. (39% від 4482,87 грн). Крім того, з відповідача-2 підлягає стягненню витрати за проведення експертного дослідження у розмірі 5000,00 грн, що підтверджується рахунком №055/24 від 19 березня 2024 року та актом наданих послуг від 20 березня 2024 року. Таким чином, загальна сума судових витрат, яка підлягає стягненню з відповідача-2 становить у розмірі 6748,32 грн.

Outcome: partial