Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-25 00:00:00

02 грудня 2020 року [PERSON] (далі: позивач) звернулась до [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (далі: відповідач), третя особа - Приватний нотаріус Гадяцького районного нотаріального округу Полтавської області Заєць Ніна Миколаївна (далі: третя особа), з позовом про визнання за собою права власності на 2/24 частки кв. [ADDRESS] . В обґрунтування заявленої вимоги позивач посилалась на нотаріальну відмову видачі свідоцтва про право на спадщину на 2/24 частки кв. [ADDRESS] , придбаної 06.02.2019, сином позивача, який помер, у період шлюбу з відповідачем, за відсутності згоди відповідача на такий поділ. Відповідач проти задоволення позову заперечувала посилаючись на відсутність в матеріалах справи вищевказаної відмови нотаріуса у чиненні нотаріальної дії. Позивач з\~висновками відповідача\~не погодилась,\~зазначивши,\~що в\~матеріалах справи\~наявна постанова\~нотаріуса від 22.09.2020 про відмову у вчинені нотаріальної дії. Третя особа проти задоволення позовних вимог не заперечувала. До судового засідання учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, не з`явились, позивач та третя особа розгляд справи просили здійснювати за їх відсутності, відповідач та її представник причину неявки не сповістила. Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Клопотань про відкладення від учасників справи не надходило, підстав передбачених ст.223 ЦПК України для відкладено справи, - судом не встановлено. Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Враховуючи належне повідомлення учасників справи, відсутність підстав для відкладення судового розгляду, суд вважає за можливе розглянути справу по суті за їх відсутності. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини: 02.07.2008 [PERSON] та відповідач, у період шлюбу, придбали по частині кожний трикімнатну кв. [ADDRESS] , що підтверджується Договором купівлі-продажу від 17.06.2008, Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 02.07.2008, інформаційною довідкою Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. Отже, кв. [ADDRESS] належала [PERSON] та відповідачу на праві спільної часткової власності. [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Після його смерті відрилась спадщина на належну йому частку кв. [ADDRESS] . Особисте розпорядження щодо належного йому майна на випадок своєї смерті [PERSON] не залишив. 13.02.2019 третьою особою заведено спадкову справу №29/2019 до майна померлого [INFO] [PERSON] . Як вбачається з вищезазначеної спадкової справи, із заявами про прийняття спадщини звернулись позивач (мати спадкодавця) та відповідач (дружина спадкодавця) діючи, як в особистих інтересах, так і в інтересах малолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . [PERSON] (батько спадкодавця) від належної йому частини спадкового майна відмовився на користь позивача. 02.10.2019 відповідачу видане свідоцтво про право власності на частку кв. [ADDRESS] за належності частки у праві спільної сумісної власності на майно, набуде подружжям у період шлюбу. 02.10.2019 позивачу, відповідачу та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] видане свідоцтво про право на спадщину за законом, позивачу на 2/24 частки кв. [ADDRESS] , іншим спадкоємцям по 1/6. 20.12.2021 рішенням Київського районного суду м. Харкова припинено право власності позивача на належні їй 2/24 частки кв. [ADDRESS] , визнано за відповідачем, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] по 1/48 частини кв. [ADDRESS] . Встановивши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд доходить висновує: Статтею 15 ЦК України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону, що визначено положеннями ч.1 ч.2 ст.5 ЦПК України. Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)). Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частинами 1 та 2 ст.1220 ЦК України визначено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). У відповідно до ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Приписами ст.1226 ЦК України унормовано, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Частиною 1 ст.71 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що у разі смерті одного з подружжя (колишнього з подружжя) свідоцтво про право власності на частку в їхньому спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя (колишнього з подружжя) з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя (колишнього з подружжя), що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності. Свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного з них видається нотаріусом за місцем відкриття спадщини, крім випадків, встановлених Цивільним кодексом України. Свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті другого з подружжя видається за умови подання документів, що підтверджують право власності на таке майно, або за наявності державної реєстрації права власності на таке майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. При видачі свідоцтва нотаріус перевіряє факт належності майна подружжю (колишньому подружжю) на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч.1 ст.1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. При поділі спадщини між спадкоємцями необхідно врахувати правило ч.1 ст.1278 ЦК України про те, що коли спадкодавець у заповіті не розподілив спадщину між спадкоємцями, частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними. При розподілі такої спадщини необхідно застосовувати норми, що регулюють відповідні правовідносини спільної часткової власності. Правовий режим спільної часткової власності визначається гл. 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Верховний Суд у постанові від 14 липня 2021 року у справі № 200/7924/16-ц дійшов висновку, що потрібно розрізняти ситуації, коли майно, зареєстроване за одним із подружжя на праві власності, є об`єктом права спільної сумісної власності та коли таке майно є особистою власністю одного із подружжя. Після смерті одного із подружжя відкривається спадщина тільки на майно, яке належало спадкодавцю, відповідно, частка іншого із подружжя у об`єкті, який є спільним сумісним майном, не входить до складу спадщини. Судом встановлено, що кв. [ADDRESS] належала [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності, по частці кожному. Отже, за належності спадкодавцю на праві спільної часткової власності кв. [ADDRESS] , до складу спадщини входить саме кв. [ADDRESS] . Таким чином, позовні вимоги про визнання за позивачем права власності на 2/24 частки кв. [ADDRESS] є неналежним способом захисту. У даному випадку належним способом захисту є визнання недійсним свідоцтва про право власності на частку кв. [ADDRESS] від 02.10.2019. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги задоволенню не підлягають. Згідно вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача. У відповідності до положень ч.2 ст.247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. \~ \~ \~ \~Частиною 4 ст.268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. \~ \~ \~ \~У ч.5 ст.268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. \~ \~ \~ \~

Outcome: dismissed