Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення. В позовній заяві посилався на те, що він є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . У вказаному будинку фактично проживають: [PERSON] , [INFO] , з малолітніми дітьми: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , а також батьки [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] мають у власності квартиру [ADDRESS] . Відповідачі у належному позивачу житловому будинку проживали за усною домовленістю з позивачем, проте на даний час позивач [PERSON] бажає розпорядитись своїм майном на власний розсуд, але відповідачі добровільно з будинку не виселяються, чим створюють незручності та перешкоди у користуванні належним йому майном. Відповідачі до спірного будинку вселялися тимчасово, оскільки не змінювали зареєстроване місце проживання, та відсутні будь-які документальні підтвердження правових підстав постійного користування спірним житловим приміщенням, зокрема договори оренди, безоплатного користування тощо. Відповідачі не є членами сім`ї позивача в розумінні ст. 64 ЖК України, а тому на них не розповсюджуються положення ст. 156 ЖК України. Позивач як власник майна має право вимагати усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема вимагати виселення відповідачів, яким він надав право користування зазначеним житловим приміщенням тимчасово. Тому позивач просив суд усунути [PERSON] перешкоди у користуванні житловим будинком [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з малолітніми дітьми [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , без надання іншого житлового приміщення. Також просив стягнути з відповідачів на його користь судові витрати. Ухвалою судді Київського районного суду м.Полтави від 02 серпня 2023 року відкрито провадження у справі, яку вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження (т.1 а.с.40). Після відкриття провадження у справі у встановлений судом строк відповідач [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом до [PERSON] . У зустрічному позові зазначила, що з 03 червня 2011 року вона перебувала в шлюбі з [PERSON] , батьком якого є позивач за первісним позовом [PERSON] . Влітку 2011 року [PERSON] їй повідомив, що домовився з батьком [PERSON] про те, що на земельній ділянці по [ADDRESS] вони з [PERSON] за їх власні кошти побудують новий будинок для їх сім`ї. Проект будинку та матеріали, з яких вони мали збудувати будинок, вони обирали разом з чоловіком. Будівництвом будинку у 2012 - 2014 роках займався її чоловік - [PERSON] : він домовлявся про придбання будматеріалів та їх вартість, домовлявся з робітниками про виконання робіт, їх вартість, форму оплати, наймав/орендував потрібну техніку, самостійно виконував значний обсяг робіт. Він же контролював виконання робіт та розраховувався з робітниками та за матеріали. Вона допомагала йому при потребі, а також вела сімейне господарство та виховувала дітей. В листопаді 2014 року їх сім`я: [PERSON] , вона та їх дочка [PERSON] , [INFO] , вселилися у будинок, хоча на той час внутрішні роботи не були завершені, бракувало меблів. Вона питала чоловіка про можливість реєстрації дітей за адресою нового будинку, але чоловік повідомив, що такої можливості немає. [PERSON] будматеріалів не купляв, не наймав робітників для виконання будівельних робіт, не орендував техніку, не платив за виконану роботу, фізично участі в будівництві не приймав. В будинок [PERSON] ніколи не вселявся і не мешкав в ньому. Після розірвання шлюбу з [PERSON] у 2022 році він забрав особисті речі та вселився в будинок батька - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . У новозбудованому будинку залишилися проживати вона, [PERSON] , та їх з [PERSON] троє дітей. [PERSON] вважає, що житловий будинок по [ADDRESS] , споруджений у 2012 - 2015 роках є спільною частковою власністю [PERSON] та [PERSON] у розмірі по 1/2 частині. Право власності [PERSON] має бути припинено та виключено з реєстру. Тому [PERSON] у своєму зустрічному позові просила суд припинити право власності [PERSON] на житловий будинок з господарськими спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] . Визнати за [PERSON] право спільної часткової власності з розміром частки 1/2 на житловий будинок з господарськими спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , зареєструвати у Реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності [PERSON] на 1/2 частину вказаного будинку. Також просила встановити порядок користування житловим будинком та господарськими спорудами. Ухвалою суду від 01 листопада 2023 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання житлового будинку і господарських споруд спільною частковою власністю, встановлення порядку користування житловими приміщеннями та господарськими спорудами об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , що діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення. Цією ж ухвалою суд перейшов до розгляду справи в загальному позовному провадженні (т. 1 а.с.114). Відповідач [PERSON] також подала відзив на позов, у якому посилалась на безпідставність первісного позову, та зазначала, що в його задоволенні має бути відмовлено (т. 1 а.с.57). Позивач [PERSON] подав відзив на зустрічний позов, у якому проти зустрічного позову заперечив, в його задоволені просив відмовити (т. 1 а.с. 126-129). Інші відповідачі відзиву на позов не надали. Третя особа Виконавчий комітет Київської районної у м. Полтаві ради як орган опіки та піклування надав письмові пояснення, у яких проти первісного позову заперечив. Посилався на те що виселенням зі спірного будинку буде порушено право дітей на житло (т. 2 а.с. 8-9). Третя особа [PERSON] письмових пояснень щодо первісного або зустрічного позову не надав. Ухвалою суду від 21 березня 2024 року задоволено клопотання відповідача [PERSON] та її представника [PERSON] про залучення [PERSON] до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача. Цією ж ухвалою задоволено клопотання представника позивача про виклик в судове засідання та допит свідків та частково задоволено клопотання представника відповідача про виклик в судове засідання та допит свідків. Відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] про допит в якості свідків позивача [PERSON] та третьої особи [PERSON] . Відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] про витребування доказів, а саме про витребування у виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради заяви [PERSON] , на підставі якої йому надано дозвіл на будівництво нового будинку згідно рішення від 12 квітня 2011 року №158. Клопотання представника відповідача [PERSON] про залучення доказів задоволено. Залучено до матеріалів справи надані ним суду докази (т. 1 а.с.226-227). Ухвалою суду від 29 травня 2024 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] визнання явки позивача [PERSON] та третьої особи [PERSON] обов`язковою (т. 2 а.с. 25). Ухвалою суду від 01 серпня 2024 року відмовлено в задоволенні клопотання відповідача [PERSON] та її представника [PERSON] про зупинення провадження у справі (т. 2 а.с. 108-109). Інші заяви та клопотання від учасників справи суду не надходили. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, уповноваживши адвоката Литвиненко А.І. представляти його інтереси в суді. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити. В задоволенні зустрічного позову просила відмовити. Відповідач [PERSON] , її представник [PERSON] та відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти первісного позову заперечили, в його задоволенні просили відмовити, зустрічний позов підтримали в повному обсязі, просили його задовольнити. Відповідач [PERSON] , третя особа [PERSON] , які належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились, про причини неявки суду не повідомили. Представник третьої особи Виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради Борисенко М.О. в судовому засіданні проти первісного позову також заперечила, в його задоволенні просила відмовити. Враховуючи відсутність підстав, передбачених ст. 223 ЦПК України для відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що в засідання не з`явились. Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши докази у справі, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Руденко Н.Ю. 03 вересня 2010 року, [PERSON] набув право власності на житловий будинок [ADDRESS] , з відповідними службовими будівлями та спорудами, разом із земельною ділянкою з кадастровим номером 5310136400:14:003:0197, загальною площею 0,1 га, на якій він розташований, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та земельною ділянкою з кадастровим номером 5310136400:14:003:0196, загальною площею 0,23 га, цільове призначення - для ведення садівництва (т. 1 а.с. 13). 07 жовтня 2010 року право власності [PERSON] на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] зареєстровано у встановленому законом порядку, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав, виданим 07 жовтня 2010 року приватним підприємством Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» (т. 1 а.с. 14). Пунктом 32 рішення Виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради від 12 квітня 2011 року №158 «Про проведення робіт в домоволодіннях та окремих квартирах багатоповерхових будинків» дозволено гр. [PERSON] в домоволодінні по [ADDRESS] будівництво нового жилого будинку розміром 9,0 х 9,0 м з тамбуром розміром 2,0 х 2,0 м. замість старого на відстані 4,0 м. від межі із суміжним домоволодінням по [ADDRESS] та гаражу розміром 6,00 х 9,0 м. на відстані 1,5 м. від межі з суміжним домоволодінням по [ADDRESS] (т. 1 а.с. 131). Цим же рішенням зобов`язано [PERSON] : - виготовити будівельний паспорт на забудову та погодити його в установленому порядку; - після завершення будівельних робіт зареєструвати проведені зміни в ПП «Інвентаризатор» та переоформити відповідні документи про право власності. У 2011 році ПП [PERSON] на замовлення [PERSON] виготовлено проект житлового будинку по [ADDRESS] (т. 1 а.с. 68-72). Як встановлено судом, старий будинок за адресою: [ADDRESS] було знесено, а на його місці збудовано новий будинок загальною площею 136,8 кв.м., житловою площею 92,7 кв.м. На підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер ПТ141180721814, виданої Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції в Полтавській області 14.03.2018, декларації про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер ПТ141192340556, виданої Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції в Полтавській області 22.08.2019, за [PERSON] зареєстровано право власності на новозбудований житловий будинок (т. 2 а.с. 96-97). Як встановлено судом, відповідач [PERSON] з чоловіком [PERSON] та дочкою [PERSON] вселилися до вказаного будинку наприкінці 2014 року за згодою власника - [PERSON] . Вже коли подружжя проживало у спірному будинку, [INFO] у них народився син [PERSON] , а [INFO] - син [PERSON] . Вказана обставина підтверджується показаннями допитних в судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON] , допитаної за її згодою в якості свідка. Свідки [PERSON] та [PERSON] суду також підтверджували, що у 2015 році відвідували [PERSON] у спірному будинку. Позивачем або її представником зазначена обставина також не заперечувалась. З наведеного вбачається, що [PERSON] та малолітня [PERSON] у спірному будинку проживають більше дев`яти років, а малолітні [PERSON] та [PERSON] живуть у ньому від народження. При цьому власник будинку - [PERSON] належним йому будинком по [ADDRESS] не користувався, у зазначеному будинку не проживав і не проживає. Згідно ч. 1 та 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Таким чином власник вправі надати належні йому на праві власності житлову кімнату, будинок, квартиру в оплатне або безоплатне користування іншій особі. Хоча сторонами не укладались будь-які письмові договори, аналізуючи правовідносини, які виникли між власником житла [PERSON] та відповідачем [PERSON] та її на той час чоловіком [PERSON] , судом встановлено, що ці правовідносини є правовідносинами безоплатного користування житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, а також земельною ділянкою, на якій їх розташовано. Будь-яких доказів того, що відповідач [PERSON] з дітьми проживають у спірному будинку на умовах тимчасового користування житловим приміщенням, позивачем або його представником суду під час розгляду справи надано не було. При цьому, оскільки встановлено, що [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , є онуками відповідача. Згідно ст. 156 Житлового кодексу України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. [PERSON] вселився до спірного будинку як член сім`ї власника - його син. При цьому разом з [PERSON] до спірного будинку на підставі ст. 156 ЖК України вселилися його члени сім`ї - дружина [PERSON] та їх дочка [PERSON] , а згодом після народження і сини [PERSON] та [PERSON] . Тому суд відхиляє посилання позивача в позовній заяві як на підставу позову, що відповідач [PERSON] не є членом сім`ї позивача. [PERSON] є колишнім членом сім`ї власника. Також долученими до справи доказами не підтверджується факт проживання у спірному будинку батьків [PERSON] - відповідачів [PERSON] та [PERSON] . Їх присутність у будинку обумовлена лише відвідуванням дочки та онуків, наданням допомоги по догляду за дітьми. Будь-якими доказами, наявними у справі, не доведено чинення відповідачами позивачу перешкод у користуванні належним йому будинком. Той факт, що після розірвання шлюбу з [PERSON] [PERSON] залишилась з дітьми проживати у спірному будинку, суд не розцінює як обставину, що свідчить про чинення позивачу перешкод у користуванні належним йому майном. Заявляючи про намір розпорядитися належним йому будинком, позивач просить суд виселити відповідачів та малолітніх [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з будинку за адресою: [ADDRESS] . Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України в ласникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В той же час Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Як встановив суд, тривалий час проживання у спірному будинку [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є достатньою підставою для того, щоб вважати цей будинок їх житлом в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Судом також встановлено, що знесення старого будинку та будівництво нового будинку відбувалося за безпосередньої активної участі [PERSON] , який багато робіт виконував сам, домовлявся з працівниками, контролював та розраховувався з ними за роботу, займався закупівлею та доставкою будівельних матеріалів, тощо. [PERSON] , як його дружина, також брала участь у плануванні, облаштуванні будинку, допомагала в деяких будівельних роботах, тощо. Подружжя [PERSON] та [PERSON] вселилися до будинку, коли ще не всі будівельні та опоряджувальні роботи були завершені. З долучених до справи доказів вбачається, що [PERSON] до вказаного будинку ставиться як до свого житла. Малолітні [PERSON] та [PERSON] у спірному будинку проживають з народження. За таких обставин виселення їх з спірного будинку буде втручанням у їх право на житло. При цьому суд враховує, що позивач, звертаючись до суду з вимогами про виселення відповідачів, повідомляє про намір розпорядитись спірним будинком, а не про намір використовувати його за призначенням, проживати в ньому. Тому таке виселення відповідача [PERSON] з дітьми не відповідає «нагальній суспільній необхідності» та не співрозмірним із переслідуваною законною метою в значенні ст. 8 Конвенції. Суд бере до уваги, що відповідач [PERSON] разом з [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відомостями з Реєстру прав власності на нерухоме майно (т. 1 а.с. 18). Але оскільки судом встановлено, що їх житлом в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є будинок по [ADDRESS] , а не квартира по [ADDRESS] , їх виселення з будинку буде порушенням їх права на житло. Та обставина, що відповідач [PERSON] з дітьми зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , не спростовує того факту, що їх житлом в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є будинок по [ADDRESS] , у якому вони проживають тривалий час. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги про виселення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] задоволенню не підлягають. Оскільки долученими до матеріалів справи доказами не підтверджується той факт, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] проживають у спірному будинку, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог про їх виселення також необхідно відмовити. При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що безпідставними та такими, що не відповідають обставинам справи є посилання представника відповідача [PERSON] на те, що позов пред`явлено до малолітніх дітей. З тексту позовної заяви вбачається, що первісний позов [PERSON] пред`явлено до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , а не до малолітніх [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Тому суд прийшов до висновку про необхідність відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] саме до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Вирішуючи зустрічні позовні вимоги [PERSON] про визнання за нею права спільної часткової власності на спірний будинок, суд встановив наступне. Як вже встановлено судом, власником житлового будинку по [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 03 вересня 2010 року приватним нотаріусом Руденко Н.Ю., є [PERSON] . Саме [PERSON] як власнику цього будинку виконавчим комітетом Київської районної у м. Полтаві ради було надано дозвіл на будівництво нового будинку замість старого у зазначеному домоволодінні. При цьому суд критично оцінює посилання [PERSON] в судовому засіданні, що вона не знала про те, що земельна ділянка та житловий будинок належить позивачу [PERSON] , та вважала, що власником є її чоловік [PERSON] . Враховуючи, що саме відповідачем до матеріалів справи додано копії проекту на будинок, у якому замовником зазначений [PERSON] , роздруківки з сервісу « [PERSON] » щодо спірного будинку, власником у якому вказаний [PERSON] , суд приходить до висновку, що маючи доступ до цих документів відповідач знала, що власником будинку є [PERSON] , та що зведення нового будинку відбувалося на належній позивачу земельній ділянці та замість належного йому старого будинку з використанням в тому числі будівельних матеріалів, одержаних від демонтажу належного позивачу старого будинку. Судом також встановлено, що подружжя [PERSON] та [PERSON] брали активну участь у будівництві нового будинку. Як повідомила суду свідок [PERSON] , [PERSON] багато робіт в будинку робив сам, він фактично був «прорабом» на будівництві спірного будинку. Допитана в якості свідка відповідач [PERSON] також суду підтвердила той факт, що [PERSON] сам розбирав старий будинок. Багато робіт з будівництва та опорядження нового будинку, внутрішніх робіт він також робив власноруч. Він домовлявся з виконавцями робіт, робітниками, контролював їх. Закінчив він будинок у 2014 році. Свідок [PERSON] суду підтвердив, що у 2015 році [PERSON] приїздив до нього, замовляв матеріали та деталі для будівництва твердопаливного котла в будинку. Свідки [PERSON] та [PERSON] суду повідомили, що [PERSON] з ними домовився, що вони виконають в будинку на [PERSON] деякі будівельні роботи. Вони заливали фундамент під паркан, поклали бруківку, бут, заливали бетон. За роботу з ними розраховувався [PERSON] . Його батьків свідки не бачили. Таким чином судом встановлено, що дійсно [PERSON] брав активну участь у будівництві та опорядженні спірного будинковолодіння. Але будь-якими наявними у справі доказами не підтверджується, що будинок побудований за кошти подружжя [PERSON] та [PERSON] , а також яка сума коштів ними була витрачена та чи була витрачена взагалі. Якщо [PERSON] та [PERSON] також витрачались кошти сімейного бюджету на будівництво спірного будинку, яку частку від загальної суми витрачених на будівництво коштів, склали їх кошти. Свідки [PERSON] та [PERSON] , які повідомляли, що з ним розраховувався [PERSON] , не знають чиї то були гроші. Інші свідки, які повідомляли, що [PERSON] розраховувався з працівниками або за будівельні матеріали, також не знали чиї це були гроші. Чеків, квитанцій, накладних, інших документів, які б підтверджували, що [PERSON] та [PERSON] несли власні витрати з сімейного бюджету на будівельні матеріали та на оплату будівельних робіт, сторонами до матеріалів справи не додано. Як повідомила свідок [PERSON] , [PERSON] сам розбирав будинок, а потім при будівництві нового будинку використовував також будівельні матеріали, одержані після демонтажу старого будинку. Свідок [PERSON] суду повідомила, що ще взимку 2011 року, до початку будівництва свідком з позивачем було куплено цеглу, сірі блоки та пісок для будівництва. Тому відповідачем [PERSON] не спростовано належними та допустимими доказами ту обставину, що саме власник [PERSON] , одержавши дозвіл на будівництво нового будинку замість належного йому старого будинку, фінансував таке будівництво. А після завершення будівництва здав будинок в експлуатацію та зареєстрував право власності на нього. Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 12ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Розглядаючи справу на підставі гаданих сторонами доказів, судом не встановлено підстав для визнання за [PERSON] права власності на спірний будинок та для припинення права власності на нього за позивачем [PERSON] . Тому в задоволенні цих позовних вимог необхідно відмовити. Оскільки судом встановлено, що у спірному будинку на даний час проживає лише відповідач [PERSON] з дітьми, позивач чи інші особи в будинку не проживають, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визначення порядку користування будинком також задоволенню не підлягають. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що в задоволенні зустрічного позову також необхідно відмовити в повному обсязі. Оскільки в задоволенні первісного позову судом відмовлено, понесені позивачем судові витрати відшкодуванню йому не підлягають. Відповідно до п. а та г ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судовий збір» враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: позивачами є військовослужбовці; члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї. Згідно ч. 2 ст. 8 Закону України «Про судовий збір» суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті. Відповідач [PERSON] звернулась до суду з клопотанням про звільнення її від сплати судового збору з огляду на її матеріальний стан та наявність на утриманні трьох малолітніх дітей. Враховуючи, що [PERSON] є військовослужбовцем, а також є членом багатодітної родини, зважаючи на її майновий стан, суд вважає за можливе звільнити її від сплати судового збору з віднесенням цих судових витрат за рахунок держави.

Outcome: dismissed