Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-13 00:00:00

[PERSON] у березні 2024 року звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, що продовжує навчання. Позов мотивований тим, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 27.08.2005 року, який розірвано рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10.01.2022 року. Від шлюбу мають повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який проживає з нею та знаходяться на її утриманні. Син хоча й досяг повноліття, проте не працює, навчається на дистанційній формі в Київському національному університеті технологій та дизайну з 22 червня 2024 року до 30 червня 2027 року, у зв`язку із чим потребує матеріальної допомоги на утримання на період навчання, проте відповідач участі не приймає. Відповідач є працездатного віку, працевлаштований, а тому має приймати участь у матеріальному утриманні сина, що й стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Розмір аліментів просить визначити у розмірі 1/4 частини від його заробітку (доходу) щомісячно, на період навчання сина в Київському національному університеті технологій та дизайну, починаючи з 22 червня 2024 року, й до закінчення навчання - 30 червня 2027 року включно. В судове засідання позивачка не з`явилась, належним чином повідомлена про час та місце його проведення, що підтверджується зворотнім повідомленням рекомендованого листа, водночас звернулась до суду із заявою від 13.08.2024 року про розгляд справи за її та її представника відсутності із підтримання позовних вимог. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково в межах стягнення аліментів у розмірі 2 000 грн., вважаючи, що позов не обґрунтований в межах доводів про те, що повнолітній син знаходиться на утриманні позивачки, те, що син, зважаючи на його повноліття, потребує такої допомоги, адже саме він одноособово сплачує житлово-комунальні послуги з січня 2024 року, окрім того, син навчається на дистанційній формі, тому може працевлаштуватися й вцілому забезпечувати себе самостійно. Зверну увагу, що він добросовісно виконував обов`язок по сплаті аліментів на утримання сина, у період, коли він був неповнолітнім, заборгованості по аліментам не має. Також, на його утриманні знаходиться батько 1956р.н., який має ІІ-гу групу інвалідності, й потребує витрат на його утримання й забезпечення, а тому він не здатен сплачували аліменті у розмірі, який просить позивачка. Його заробітна плата складає близько 20 000 грн., частка, яку просить позивачка, для нього є надмірною. Відповідачем подано відзив на позов від 01.08.2024 року, доводи якого зводяться до вказаних висновків. Наведені обставини свідчать, що сторони завчасно повідомлені про розгляд справи судом. Виходячи з положень ст.13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у тому числі, правом визначити свою участь в судовому засіданні. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). Поряд з цим, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вид судочинства - спрощеного провадження, вжиті судом заходи щодо направлення сторонам повідомлення про час та місце розгляду справи, копії позовної заяви з додатками до відповідача із роз`ясненим правом надання відзиву на позов, відповіді на відзив тощо, суд визнав можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення за відсутності позивача за погодженням сторін. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, якимзокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Розгляд справи відбувся у порядку спрощеного позовного провадження. Розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі (ч.1 ст. 279 ЦПК України). Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (ч.5 ст. 279 ЦПК України). Вислухавши пояснення відповідача, його доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Згідно ст. 5 Протоколу N 7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом N 475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.97 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ч. 8, 9 ст. 7 СК України). Частиною 2 ст. 18 СК України передбачено, що суд застосовує ті способи захисту прав або інтересів учасників сімейних відносин, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Так, відповідно до частини 1 статті 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Відповідно до частини 3 статті 199 СК право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів мають самі дочка, син, які продовжують навчатися, а також той із батьків, з яким вони проживають. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 27.08.2005 року, який розірвано рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10.01.2022 року. Від шлюбу сторони мають повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с.14), який проживає зі сторонами, які мають єдине місце проживання й реєстрації (а.с.6-9, 11-12), знаходяться на утриманні позивачки, що не спростовано відповідачем. Син сторін хоча й досяг повноліття, проте не працює, навчається на дистанційній формі навчання в Київському національному університеті технологій та дизайну з 22 червня 2024 року до 30 червня 2027 року (а.с.15), у зв`язку із чим потребує матеріальної допомоги на утримання на період навчання, проте відповідач участі не приймає. Доводи відповідача про те, що саме він сплачує житлово-комунальні послуги за сім`ю з січня 2024 року вцілому, з урахуванням проживання сина, й те, що батько відповідача має ІІ-у групу інвалідності, суд відхиляє з огляду на необґрунтованість, що не вплаває на спростування обов`язку й можливості позивача сплачувати аліменти на утримання повнолітнього сина, що прожовжує навчання, докази про те, що відповідач не має можливості сплачувати такі аліменти він не надав. Відповідач є працездатного віку, працевлаштований, а тому має приймати участь у матеріальному утриманні сина. Розмір аліментів позивачка просить визначити у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу) відповідача щомісячно, на період навчання сина в Київському національному університеті технологій та дизайну, починаючи з 22 червня 2024 року, й до закінчення навчання - 30 червня 2027 року включно. Відповідач не надав до суду докази про розмір заробітної плати та про відсутність його можливостей сплачувати аліменти на утримання понолітногог сина, який продовжує навчання, у розмірі, який просить позивачка - 1/4 частини від заробітку (доходу) відповідача щомісячно. Син сторін [PERSON] , [INFO] , є повнолітнім на час розгляду справи. Аліменти підлягають стягненню з батьків на повнолітніх доньку (сина), які продовжують навчання на встановлений частинами першою, другою статті 199 СК України строк - на час навчання. Відповідно до частини 2 статті 200 СК України при визначенні розміру аліментів з одного із батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. При визначенні розміру аліментів на повнолітню дочку сторін судом враховані обставини, які впивають на визначення такого розміру. Відповідно до пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.06.2006 року, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Так, судом встановлено, що син сторін досяг віку, який перевищує 18, але є меншим 23 року, продовжуває навчання до 30.06.2027 року (а.с.15) й потребує у зв`язку з цим у матеріальній допомозі, та наявністю у відповідача можливості надавати таку допомогу. Суд вважає, що з урахуванням принципу співмірності, достатніх потреб повнолітнього сина відповідача, дісної участі батьків у його утриманні, можливостей платника аліментів, з урахуванням встановленої обставини відсутності на його утриманні інших осіб, стягненню підлягають аліменти у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу) відповідача щомісячно, на період навчання сина в Київському національному університеті технологій та дизайну, починаючи з 22 червня 2024 року, й до закінчення навчання - 30 червня 2027 року включно. Суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу, й при визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином (ч.ч.1, 2 ст.200 СК України). До відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу. Підстав для відмови у задоволенні позовних вимог судом не встановлено. Відповідно до частини першої статті 191 СК України аліменти на дітей присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення аліментів 22 червня 2024 року, саме з цього дня підлягають стягненню аліменти на утримання позивача. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч. 6 ст. 141 ЦПК України, оскільки позивач при зверненні до суду звільнений від сплати судового збору за категорією спору відповідно до Закону України «Про судовий збір», судовий збір 1 211 грн. 20 коп. має бути стягнутий з відповідача на наристь держави за правилом ч.6 ст. 141 ЦПК України. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справі про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. На підставі вищевикладеного, ст. ст. 199, 200, 182, 187, 189-192 і 194-197 СК України, з урахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.06.2006 року,

Outcome: approved