Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-07 00:00:00

До Красноармійського міськрайонного суду Донецької області звернувся [PERSON] , від імені та в інтересах якого діє представник - адвокат Сакун В.А., з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач перебував з відповідачем у трудових відносинах з 30.03.2018 року по 17.02.2020 року. Був звільнений за власним бажанням за ст.38 КЗПП України. При звільненні відповідач в порушення вимог ст.116 КЗпП України остаточного розрахунку з ним не здійснив, внаслідок чого йому не була виплачена заборгованість з заробітної плати. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 21.12.2020 року було стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі в сумі 95207,32 грн. (сума визначена вже після утримання податків і обов`язкових платежів), середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 36335,31 грн. з утриманням в подальшому з цієї суми обов`язкових податків та зборів, судовий збір в сумі 840,80 грн., судові витрати за надання правової допомоги в сумі 1753,57 грн. Середньоденна заробітна плата позивача відповідно до рішення суду складає 1101,07 грн. Виплату цих сум було проведено у примусовому порядку виконавцем 14,23,24 лютого 2023 року. У відповідності до положень Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», позивач просить стягнути з відповідача на свою користь компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків їх виплати в сумі 46270,76 гривень. Також позивач вважає за необхідне стягнути з відповідача середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні в розмірі 100000 гривень. Ухвалою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 11.04.2024 року відкрито провадження у справі, визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. Представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнав, вважаючи їх такими, що порушують його права та законні інтереси з наступних підстав. Позивач перебував в трудових відносинах з відповідачем, в період з 30.03.2018 р. по 17.02.2020 р. Відповідно до рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 21.01.2021, а не 21.12.2020, як зазначає позивач в позові по справі № 235/6429/20 з відповідача на користь позивача стягнуто заборгованість по заробітній платі в сумі 95 207,32 грн. (сума визначена вже після утримання податків і обов`язкових платежів); середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 36 335,31 грн. з утриманням в подальшому з цієї суми обов`язкових податків та зборів; судовий збір в сумі 840,80 грн.; судові витрати за надання правової допомоги в сумі 1 753,57 грн. Судове рішення виконано 14, 23, 24 лютого 2023 року в повному обсязі, що не заперечує сам позивач. Позивач звернувся до суду з позовними вимогами через систему ЕС 30.03.2024 року, тобто вже після 19.07.2023 року, коли внесені зміни до КЗпП України Законом України № 2352-ІХ від 01 липня 2022 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності 19.07.2023 року, зокрема, до ст.233 КЗпП України, яку викладено в наступній редакції: «Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)». Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строків розпочинається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Отже, на підставі викладеного вбачається, що з 24 лютого 2023 року у позивача розпочався тримісячний перебіг строку для звернення до суду із позовною заявою про вирішення спору щодо стягнення середнього заробітку. Відповідно, 24 травня 2023 року є останнім днем, коли позивач мав право звернутися до суду для вирішення даного спору. Проте, позивач звернувся до суду з позовною заявою лише 30.03.2024 року, тобто через 9 місяців після початку перебігу строку звернення до суду. Крім того, під час звернення до суду позивач не зазначив поважних причин пропуску строку подачі позовної заяви. Заяв про поновлення строку не заявляв. З вищевикладеного вбачається, що позивач пропустив тримісячний строк передбачений на звернення до суду для вирішення спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки у розмірі 100 000,00 грн. тому позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі. Представник відповідача зазначає, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Однак, у вказаних відносинах працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав. Інтереси роботодавця також мають бути враховані. Крім того, згідно правової позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. Звертає увагу, що у даній справі дії самого позивача направлені на безпідставне збагачення в судовому порядку, а останній являється інструментом такого збагачення. Таким чином, вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку за весь час у розмірі 100 000,00 грн. мають сугубо абстрактне визначення. Позивач замість точного визначення періоду та розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення, зазначив спочатку розпливчате обґрунтування у вигляді «стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 100 00,00 грн.», умисно не зазначаючи період стягнення середнього заробітку. Неточність позовних вимог, яка виразилася у невизначені початку та кінця періоду затримки розрахунку унеможливлює процес встановлення точної кількості робочих днів за такий період, що в подальшому призводить до неможливості встановлення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Тобто, позивач понехтував вимогами Постанови КМУ №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої зарплати» у частині обчислення середньоденного заробітку, ст.117 КЗпП України у частині визначеного періоду/днів затримки розрахунку при звільненні, та зазначив розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку на власний розсуд. Таким чином, представник відповідача вважає, що позовні вимоги позивача у частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки в розмірі 100 000,00 грн. не відповідають вимогам чинного законодавства, а тому не підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення компенсаційних виплат за затримку розрахунку. Позивач не спрямовував відповідачу жодної вимоги про проведення з ним чи нарахування будь-якої компенсації за будь-який період. В свою чергу, відповідач не відмовляв позивачу своїм рішенням у виплаті відповідної компенсації. Частиною 1 статті 7 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» передбачено, що відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку. З огляду на те, що у цій справі позивач не звертався до відповідача із заявою про виплату компенсації відповідно до Закону № 2050-ІІІ та Порядку № 159, а відповідач не відмовляв позивачу у виплаті відповідної компенсації, то право позивача ще не було порушено відповідачем, тому звернення позивача до суду з цим позовом є передчасним. Звернення позивача слід розцінювати як форму волевиявлення відповідача щодо відмови у виплаті позивачеві компенсації втрати частини доходів через порушення строку їхньої виплати. Таким чином, законодавцем передбачене обов`язкове досудове врегулювання спору у правовідносинах щодо виплати компенсації втрати частини доходів шляхом подання заяви до підприємства, причому виключно відмову останнього за наслідком розгляду такого звернення особа може оскаржити у судовому порядку. Передчасність звернення до суду із позовом є підставою відмови у задоволенні позову. За таких обставин, враховуючи вищевикладене у сукупності, на думку відповідача, позовна заява позивача про стягнення компенсації втрати частини доходів в сумі 46270,76 грн. задоволенню не підлягає в повному обсязі. Представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник позивача надав заяву про розгляд справи без участі сторони позивача. Представник відповідача до судового засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі та винести рішення по суті справи у відповідності до норм чинного законодавства, відзив підтримує в повному обсязі. Частиною 2 статті 247 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. [PERSON] у період з 30.03.2018 по 17.02.2020 перебував у трудових відносинах з відповідачем. Наказом №48к від 17.02.2020 позивач був звільнений за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпП. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 21.12.2020 року, яке набрало законної сили 21.01.2021 року, по справі №235/6429/20 було стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі в сумі 95207,32 грн. (сума визначена вже після утримання податків і обов`язкових платежів), середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 36335,31 грн. з утриманням в подальшому з цієї суми обов`язкових податків та зборів, судовий збір в сумі 840,80 грн., судові витрати за надання правової допомоги в сумі 1753,57 грн. Остаточний розрахунок був проведений у лютому 2023 року. Частиною 4 ст.82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ч.1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Нормами ч. 1 ст.24 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічні положення має ч.1 ст.115 КЗпП України. Згідно зі ст.34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Статтею 1Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» встановлено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). У ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» визначено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії або щомісячне довічне грошове утримання; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення). В рішенні Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 21.12.2020 року у справі №235/6429/20 встановлено, що згідно довідки ТОВ «Краснолиманське» від 13.11.2020 року за № 292 з [PERSON] проведено повний розрахунок включно по жовтень 2019 рік, частково за листопад 2019 р., грудень 2019 р., сума заборгованості на дату складання довідки становить 95207,32 грн., яка включає в себе заборгованість за листопад 2019 р.- 27379,25 грн., за грудень 2019 р.- 22884,40 грн., січень 2020 р.- 24467,87 грн., за лютий 2020 р. 12138,43 грн. (заборгованість, 844,50 грн. - 1 день в рахунок щорічної відпустки; 43914 грн.- компенсація за невикористану відпустку при звільненні 52 дн., 4,49 грн.- компенсація невиплаченої заробітної плати). Всього заборгованість по заробітній платі у відповідача перед позивачем за період з листопада 2019 р. по лютий 2020 р. становить 95207,32 грн. (сума визначена після утримання обов`язкових платежів). Виплачена в повному обсязі у лютому 2023 року. Таким чином, позивач має право на стягнення з відповідача як роботодавця на свою користь як працівника компенсації втрати частини заробітку у зв`язку з порушенням строків її виплати. Відповідно до ст.4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (ст.3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»). Відповідно до п.4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. Позивачем наданий розрахунок, перевірений судом, який не оспорювався відповідачем. Таким чином загальна сума компенсації втрати частини заробітку, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить 46270,76 гривень. Таким чином, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Щодо стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 100000 гривень, суд зазначає наступне. У статті 55 Конституції України вказано, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до статті 2 КЗпП працівники мають право, зокрема, на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Аналогічне положення закріплені в статті 21 КЗпП, відповідно до якої роботодавець зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату на виконану ним роботу, визначену трудовою угодою. Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до статті 117 КЗпП України, в редакції станом на день звільнення позивача, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до статті 117 КЗпП України, в редакції Закону №2352-IX від 01 липня 2022 року, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Як вбачається з матеріалів справи позивача [PERSON] звільнено 17.02.2020 року. На час звільнення підприємство не виплатило позивачу заробітну плату в розмірі 95207,32 грн. гривень, яка була стягнена рішенням суду від 21.12.2020 року, яке набрало законної сили 21.01.2021 року. Крім того вказаним рішенням суду з відповідача на користь позивача стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 36335,31 грн. з утриманням в подальшому з цієї суми обов`язкових податків та зборів. Стягнуті суми виплачені у примусовому порядку 14, 23, 24 лютого 2023 року. Конституційний Суд України у рішенні від 15.10.2013 року у справі № 1-13/2013 за конституційним зверненням громадянки [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" зазначив, що в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Конституційний Суд України у рішенні від 15.10.2013 року у справі № 1-18/2013 за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України зазначив, що в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Відповідно до статті 117 КЗпП України, у редакції до 01 липня 2022 року, не містили в собі вказівки щодо обмеження періоду стягнення середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку шестимісячним строком. Закон України №2352-ІХ від 01 липня 2022 року не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності, тобто, його норми не мають зворотної дії в часі. Таким чином, даний Закон України містить норми прямої дії та поширює свою дію на ті правовідносини, які виникли та існують після набрання ним чинності, зокрема, з 19 липня 2022 року. Відповідно до ч.1 статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Як випливає із Рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1/99-рп, частину першу статті 58 Конституції України щодо дії нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦК України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, який спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17 (провадження №11-1210апп19). З матеріалів цивільної справи вбачається, що відповідачем порушено право позивача на своєчасне отримання сум, належних при звільненні, у зв`язку з чим в останнього виникло право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.12.2020 року (наступний день після ухвалення рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 21.12.2020 року) по 24.02.2023 року (день виконання рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 21.12.2020 року). Отже, позивач [PERSON] має право на стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 22.12.2020 року (наступний день після ухвалення рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 21.12.2020 року) по 24.02.2023 року (день виконання рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 21.12.2020 року). Всього затримка виконання рішення суду та сплати усіх належних при звільненні сум склала 544 робочих дні. Середньоденна заробітна плата позивача становить 1101,07 грн, що встановлено рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 21.12.2020 року. Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.12.2020 року по 24.02.2023 року складає 598982,08 грн. Позивачем при зверненні з позовними вимогами, поставлено питання про стягнення середнього заробітку в розмірі 100 000,00 грн. Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, не допускаючи дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц. Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією, висловленою у постановах Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі №363/3659/20, від 05 жовтня 2022 року у справі №753/6287/21, від 15 березня 2023 року в справі №201/8085/21, від 26 квітня 2023 року у справі №201/8083/21, від 17 травня 2023 року у справі №201/8082/21. З урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26 червня 2019 року, у справі №761/9584/15-ц (провадження №14-62цс18), зазначених у ній критеріїв, які слід було б враховувати при визначенні розміру відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно дост.117 КЗпП України, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 3000 грн. При визначенні суми суд також враховує розмір не виплачених сум при звільненні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи викладене,

Outcome: partial