Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-12 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Конюшко Д.Б. звернувся до Оболонського районного суду міста Києва в порядку цивільного судочинства з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 25.11.2021 о 23 год 20 хв. в м. Київ, вул. Північна, 2/5 у відсіку двигуна легкового автомобіля «Ford» р/н [NUMBER] , що на праві приватної власності належить [PERSON] , сталася пожежа, в результаті якої було пошкоджено як автомобіль останнього, так і транспортний засіб «Nissan TIIDA» p/н [NUMBER] , що на праві приватної власності належить [PERSON] . Згідно із звіту про причину виникнення пожежі 25.11.2021 складеного Оболонським РУ ГУ ДСНС України, причиною пожежі, що сталася у відсіку двигуна «Ford» р/н [NUMBER] , була технічна несправність автомобіля внаслідок виникнення аварійних режимів роботи електромережі автомобіля «Ford» p/н [NUMBER]. В результаті пожежі позивачу було завдано матеріальної шкоди, яка згідно Звіту про оцінку вартості матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу №993/12-21 від 22.12.2021, складеного на замовлення позивача, становить 262290,00 грн. Також позивач зазначає, що йому були спричинені моральні страждання у зв`язку з пошкодженням його автомобіля, що завдало йому душевних страждань та негативно вплинуло на його моральний стан. Розмір завданої моральної шкоди у грошовому виразі оцінює у 10000,00 грн. Ураховуючи викладене, позивач просить стягнути з відповідача на його користь матеріальну шкоду у розмірі 262290,00 грн., моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн., витрати за проведення оцінки у розмірі 3000,00 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 10 000,00 грн., а також витрати по сплаті судового збору. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 15.09.2022 позовну заяву було залишено без руху і встановлено строк для усунення недоліків. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 21.10.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі. 13.12.2022 на адресу суду від представника відповідача [PERSON] - адвоката Міхо К.В. надійшов відзив на позовну заяву, у якому сторона відповідача заперечує проти задоволення позовних вимог, вважає їх необґрунтованими та незаконними, серед іншого зазначає, що відповідно до звіту про причину виникнення пожежі, що сталась 25.11.2021 у належному [PERSON] автомобілі Ford Explorer д.н. [NUMBER] у [ADDRESS] , складеного провідним інспектором Оболонського РУ ГУ ДСНС України в м. Києві «Ймовірною причиною пожежі, яка сталася у відсіку двигуна легкового автомобіля, який був припаркований в приватному металевому гаражі №80 (власник [PERSON] ) за адресою: [ADDRESS] , була технічна несправність автомобіля внаслідок виникнення аварійних режимів роботи електромережі автомобіля Ford «Explorer», д/н [NUMBER] . У вказаному висновку зазначено лише про ймовірність виникнення пожежі внаслідок виникнення аварійних режимів роботи електромережі, тобто стверджувального висновку немає. Разом із тим, [PERSON] звернувся із відповідною заявою до поліції про можливість навмисного підпалу його автомобіля. На цей час Оболонським УП ГУНП в м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12022105050000173 від 27.01.2022, оскільки [PERSON] останнім часом не користувався автомобілем, поставив його на стоянку у своє гаражне місце 11.11.2021, тобто за 14 днів до пожежі, всі прилади електроживлення були вимкнені та не працювали, адже автомобіль не експлуатувався. Крім цього, відповідач вважає, що транспортний засіб, що не рухається, не може розглядатися як об`єкт, який є джерелом підвищеної небезпеки. Відповідно для власника такого Т3 не може наступати цивільно-правова відповідальність у вигляді відшкодування шкоди без наявності його вини. Такий висновок викладено в ухвалі Верховного Суду від 29.06.2022 у справі № 214/7462/20. Щодо розміру шкоди сторона відповідача просила звернути увагу на те, що огляд автомобіля позивача оцінювачем було проведено у відсутності відповідача, що є порушенням та призвело до складання необ`єктивного висновку щодо вартості матеріального збитку. Крім цього, у висновку та звіті про оцінку №993/12-21 не зазначено вартість придатних залишків, тобто остаточна вартість автомобіля позивача, а також зазначені різні значення гормо-годин робіт (у калькуляції - 500 грн, у висновку 400 і 450грн). Також позивачем не доведено та не обґрунтовано належними доказами факту завдання моральних страждань у розмірі 10000,00 грн, не підтверджено витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн. Враховуючи викладені вище обставини, просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі та під час постановлення рішення по справі стягнути з позивача понесені відповідачем витрати на правову допомогу у розмірі 25000,00 грн. 20.06.2023 на адресу суду від представника позивача [PERSON] - адвоката Конюшко Д.Б. надійшло клопотання про витребування у Оболонського УП ГУНП у м. Києві копії матеріалів кримінального провадження № 12022105050000173 від 28.01.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 20.06.2023 частково задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів, витребувано у Оболонського УП ГУНП у м. Києві інформацію щодо ходу та результатів розслідування кримінального провадження №12022105050000173 від 28.01.2022 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України. 05.12.2023 на адресу суду від дізнавача відділу дізнання Оболонського УП ГУНП у м. Києві лейтенанта поліції Вікторії Череднюк надійшла копія постанови про закриття кримінального провадження №12022105050000173, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28.01.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України. Протокольною ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 12.01.2024 було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. 27.05.2024 до суду від представника позивача надійшли додаткові пояснення по справі, в яких, серед іншого, зазначив, що між сторонами досягнуто згоди щодо порядку передачі залишків транспортного засобу. 07.06.2024 на адресу суду представник позивача надіслав заяву, у якій повідомив, що залишки пошкодженого транспортного «Nissan TIIDA» p/н [NUMBER] , оригінал свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та ключі були передані відповідачу, що підтверджується актом приймання-передачі залишків транспортного засобу від 06.06.2024. Позивач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся. При цьому, 31.07.2024 на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання, в якому просить проводити розгляд справи за відсутності сторони позивача. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся. При цьому, 01.08.2024 на адресу суду від представника відповідача надійшло клопотання, у якому представник відповідача просить суд розглянути справу за відсутності сторони відповідача та прийняти рішення на підставі поданих доказів. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що власником транспортного засобу «Nissan Tiida», номерний знак [NUMBER] , згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] є позивач [PERSON] 25.11.2021 о 23 год. 20 хв у м. Києві по вул. Північна, буд. 2/5, у моторному відсіку приватного легкового автомобіля марки «Ford «Explorer», номерний знак [NUMBER] , що належить [PERSON] , виникла пожежа з подальшим розповсюдженням на поруч розташовані металеві гаражі № 80 та № 81 та поруч припаркований приватний автомобіль «Nissan Primera», номерний знак [NUMBER] , що належить [PERSON] , який був припаркований в приватному металевому гаражі [NUMBER] за адресою: [ADDRESS]. Під час пожежі також було пошкоджено належний [PERSON] транспортний засіб «Nissan Tiida», номерний знак [NUMBER] . За фактом пожежі комісією у складі провідного інспектора відділу запобігання надзвичайним ситуаціям та заходів цивільного захисту Оболонського РУ ГУ ДСНС України у м. Києві старшого лейтенанта служби цивільного захисту Демидюка М.В. , слідчого Оболонського УП ГУНП у м. Києві Красносельського А.С., старшого спеціаліста-криміналіста СВ Оболонського УП ГУНП у м. Києві Соколової Ю.І. складено Акт про пожежу від 25.11.2021. Відповідно до «Звіту про причину виникнення пожежі 25.11.2021 у приватному легковому автомобілі Ford «Explorer», д/н [NUMBER] по [ADDRESS]», ймовірною причиною пожежі, яка сталася 25.11.2021 у відсіку двигуна легкового автомобіля марки Ford «Explorer», д/н [NUMBER] (власник [PERSON] ), який був припаркований в приватному металевому гаражі №80 (власник [PERSON] ) за адресою: [ADDRESS] , була технічна несправність автомобіля внаслідок виникнення аварійних режимів роботи електромережі автомобіля Ford «Explorer», д/н [NUMBER] . Під час пожежі було пошкоджено належний [PERSON] транспортний засіб «Nissan Tiida», номерний знак [NUMBER] . Відділом дізнання Оболонського УП ГУНП у м. Києві здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12022105050000173 від 28.01.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 365 КК України. Постановою дізнавача відділу дізнання Оболонського УП ГУНП у м. Києві лейтенанта поліції Чудо В.В. від 27.06.2023 кримінальне провадження № 12022105050000173 було закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України у зв`язку відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. Відповідно до звіту про оцінку вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу №993/12-21 від 22.12.2021, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля, що оцінюється, марки «Nissan Tiida», реєстраційний номер [NUMBER] на дату огляду 04.12.2021 становить 315474,69 грн з урахуванням ПДВ (на використані запасні частини); вартість відновлювального ремонту автомобіля без урахування фізичного зносу вузлів і деталей, на момент проведення дослідження становить 648611,18грн; ринкова вартість автомобіля, без урахування аварійних пошкоджень на дату огляду 04.12.2021 становить 262290,00 грн. Відповідно до квитанції №22-12-21 від 22.12.2021, [PERSON] сплатив 3000,00 грн за оцінку матеріального збитку Nissan Tiida, реєстраційний номер [NUMBER] . Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Зобов`язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, в силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі. Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб (частина перша статті 1187 ЦК України). Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України). Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України). Тлумачення статті 1187 ЦК України свідчить, що: перелік видів діяльності, що створює підвищену небезпеку, який наведений у частині першій статті 1187 ЦК України не вичерпний. Окремі предмети матеріального світу мають одночасно декілька потенційно шкідливих властивостей, через що поводження з такими предметами слід кваліфікувати як змішані джерела підвищеної небезпеки. Змішані джерела підвищеної небезпеки можуть існувати в межах одного об`єкта матеріального світу. Автомобіль є складною технічною системою, під час експлуатації якої використовується механічна, хімічна, електрична енергія, вогненебезпечні, отруйні речовини тощо; транспортний засіб, який не рухався (зберігався на автостоянці), але спричинив завдання шкоди внаслідок його загоряння через технічну несправність електричної чи паливної системи, слід кваліфікувати як джерело підвищеної небезпеки у розумінні частини першої статті 1187 ЦК України. Транспортний засіб кваліфікується як джерело підвищеної небезпеки не через його можливість рухатись, а через його конструктивні особливості, що зумовлює наявність у власника або особи, яка володіє відповідним транспортним засобом на іншому правовому титулі, обов`язків, що опосередковують необхідність недопущення завдання шкоди іншим особам, (зокрема, необхідність дотримання низки технічних вимог, порушення яких може мати наслідком ймовірне неконтрольоване завдання шкоди); транспортний засіб, який не використовується (зберігається), створює ймовірне підвищене заподіяння шкоди через неможливість повного контролю з боку особи у процесі його використання за умови наявності у відповідного транспортного засобу небезпечних конструктивних елементів (зокрема, паливна та електрична системи автомобіля); для відшкодування шкоди володільцем джерела підвищеної небезпеки за правилами статті 1187 ЦК України не має значення, чи використовує він таке джерело за призначенням. Визначальним є те, що відповідні потенційні шкідливі властивості такого джерела проявились і призвели до завдання шкоди іншим особам. Такий висновок викладений також у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 серпня 2019 року у справі № 308/3620/15-ц (провадження № 61-17064св18). Зобов`язання про відшкодування майнової шкоди завданої джерелом підвищеної небезпеки виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоди та її результатом - шкодою (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року в справі №674/1666/14-ц (провадження № 61-6468зпв18). Транспортний засіб кваліфікується як джерело підвищеної небезпеки не через його можливість рухатись, а через його конструктивні особливості, що зумовлює наявність у власника або особи, яка володіє відповідним транспортним засобом на іншому правовому титулі, обов`язків, що опосередковують необхідність недопущення завдання шкоди іншим особам, (зокрема, необхідність дотримання низки технічних вимог, порушення яких може мати наслідком ймовірне неконтрольоване завдання шкоди). Обов`язок відшкодування майнової шкоди незалежно від вини покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки. Транспортний засіб, який не використовується (зберігається), створює ймовірне підвищене заподіяння шкоди через неможливість повного контролю з боку особи у процесі його використання за умови наявності у відповідного транспортного засобу небезпечних конструктивних елементів (зокрема, паливна та електрична системи автомобіля). Для відшкодування шкоди володільцем джерела підвищеної небезпеки за правилами статті 1187 ЦК України не має значення, чи використовує він таке джерело за призначенням. Визначальним є те, що відповідні потенційні шкідливі властивості такого джерела проявились і призвели до завдання шкоди іншим особам. Така позиція викладена у Постанові Верховного суду від 05 грудня 2022 року у справі №214/7462/20. Отже, належний відповідачу транспортний засіб, який не рухався, але спричинив завдання шкоди внаслідок його загоряння, слід кваліфікувати як джерело підвищеної небезпеки у розумінні частини першої статті 1187 ЦК України, відповідно обов`язок відшкодування майнової шкоди незалежно від вини покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки. Згідно із ч. ч.1, 2 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За вимогами ст. 81 ЦПК України Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стандарт доказування, тобто ступінь доведеності обставин справи сторонами є питанням досить складним для Суду, яке він вирішує у кожній справі окремо. Загальне правило, сформульоване у рішенні по справі Ireland v. the United Kingdom (5310/71, § 161, 18 January 1978) наступним чином: оцінюючи докази Суд застосовуватиме стандарт доказування «поза розумним сумнівом», але додає, що такий доказ може слідувати з співіснування достатньо сильних, чітких та узгоджених припущень або інших схожих неспростованих презумпцій факту. В цьому контексті поведінка Сторін при отриманні доказу також приймається до уваги. Слід також наголосити, що переконливість кожного доказу доводиться у змагальній процедурі безпосередньо перед тим складом суду, який дає цьому доказу юридично значущу оцінку. Згідно зі ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідачем не надано доказів, що шкоду належному позивачеві транспортному засобу було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто, порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою. Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно - наслідковому зв`язку з порушенням. Відповідно до ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Згідно зі статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 вересня 2018 року у справі № 643/4161/15-ц (провадження №61-13692св18) зроблено висновок, що «якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження. Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано вищенаведеною статтею 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, який згідно зі статтею 8 ЦК України (аналогія закону) може застосовуватися не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду. Тобто транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим, а власник транспортного засобу згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують його вартість до ДТП. У разі якщо власник транспортного засобу не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця цієї пригоди». Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного суду від 19 вересня 2019 року у справі № 643/4161/15-ц. Статтею 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» врегульовано порядок відшкодування шкоди, завданої власнику (володільцю) транспортного засобу, цивільно-правова відповідальність якого застрахована, та яка пов`язана з фізичним знищенням транспортного засобу. Пунктом 30.1 цієї статті зазначеного Закону передбачено, що транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди (пункт 30.2 статті 30 Закону). Отже, якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження. Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, який згідно зі статтею 8 ЦК України (аналогія закону) може застосовуватися не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду. Тобто транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим, а власник транспортного засобу згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують його вартість до ДТП. Також, слід врахувати зміст п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992р. №6, у якому роз`яснено, що коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб виправити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди. Як вбачається зі Звіту про оцінку вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу №993/12-21 від 22.12.2021, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля, що оцінюється, марки «Nissan Tiida», реєстраційний номер [NUMBER] на дату огляду 04.12.2021 становить 315474,69 грн з урахуванням ПДВ (на використані запасні частини); вартість відновлювального ремонту автомобіля без урахування фізичного зносу вузлів і деталей, на момент проведення дослідження становить 648611,18грн; ринкова вартість автомобіля, без урахування аварійних пошкоджень на дату огляду 04.12.2021 становить 262290,00 грн., тобто вартість відновлювального ремонту (648611,18грн) є більшою ніж його ринкова вартість (262290,00 грн). Зважаючи на вищезазначене, оскільки вартість відновлювального ремонту перевищує ринкову вартість автомобіля, його ремонт є економічно необґрунтованим, відтак транспортний засіб «Nissan Tiida», номерний знак [NUMBER] , який належить [PERSON] , вважається фізично знищеним у розумінні статті 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 червня 2023 року у справі № 125/1216/20, якщо транспортний засіб визнано фізично знищеним, відшкодування шкоди здійснюється у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до ДТП та витратам з евакуації транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди. Право на залишки транспортного засобу отримує страховик (моторне транспортне страхове бюро), або інша особа, яка відповідає за завдану шкоду. У випадку його погодження з визнанням автомобіля фізично знищеним, він передає залишки транспортного засобу особі, яка відповідає за завдану шкоду, і тим самим набуває право отримати від останнього відшкодування шкоди у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до ДТП. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] передав, а [PERSON] прийняв залишки транспортного засобу «Nissan Tiida», номерний знак [NUMBER] , що підтверджується актом приймання-передачі залишків транспортного засобу від 06.06.2024. Таким чином, позивач [PERSON] набув права вимагати від відповідача як особи, яка відповідає за завдану шкоду, її відшкодування у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до ДТП. Ураховуючи вищевикладене, суд вважає, що вимоги позивача про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки внаслідок пожежі, у розмірі 262290,00 грн., є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Стосовно не погодження сторони відповідача з вказаною сумою шкоди, слід зазначити, що клопотань про призначення експертизи для оцінки фактичного розміру завданої матеріальної шкоди відповідачем заявлено не було, власний розрахунок спричиненої матеріальної шкоди суду не надано. При цьому, слід зазначити, що за своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача. Стосовно посилання сторони відповідача на те, що саме причину пожежі встановити не вдалось, слід зазначити, що оскільки відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її заподіювача за умови, якщо дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Отже, доведення наявності вини в даному випадку не є необхідним. Щодо доводів сторони відповідача про те, що автомобіль був оглянутий оцінювачем за відсутності відповідача, слід зазначити, що відповідно до п. 5.2 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, у разі лише потреби виклик заінтересованих осіб для технічного огляду із зазначенням дати, місця та часу проведення огляду КТЗ (після їх узгодження з виконавцем дослідження) здійснюється замовником дослідження шляхом вручення відповідного виклику під розписку особі, що викликається, або телеграмою з повідомленням про її вручення адресату. Між іншим, сторона відповідача не була позбавлена можливості провести власне дослідження вартості збитку. Стосовно стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. На підставі ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. При цьому, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, моральна шкода відшкодовується незалежно від наявності вини. Відповідно до п. 5 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Відповідні обставини встановлюються судом на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Як вказано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц (провадження N 14-538цс19) розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. В обґрунтування цієї частини позовних вимог, позивач зазначив про те, що моральна шкода полягала у тому, що внаслідок пожежі зазнав моральних переживань, які були викликані фактом пошкодження належного йому майна та душевних страждань. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Згідно з практикою ЄСПЛ, порушення прав людини вже саме по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам факт порушення права (справа «Науменко проти України»). Суд погоджується з доводами позивача про перенесені ним моральні переживання внаслідок пошкодження його майна та враховуючи характер та обсяг душевних страждань, яких зазнав позивач, їх характеру, та з урахуванням тієї обставини, що позивач змушений був перетерпіти незручності, пов`язані з пошкодженням належного йому транспортного засобу, та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає за необхідне позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача 5000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, врахувавши доводи відповідача на спростування позовних вимог, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Відносно заявлених вимог на правову допомогу, суд встановив наступне. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом. Разом із тим чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У обґрунтування заяви про понесені позивачем витрати на правничу допомогу, представник позивача подав Договір про надання правової допомоги №28/12/21-ЮП/IL від 29.12.2021, Акт виконаних робіт №1 відповідно до Договору №28/12/21-ЮП/IL, квитанцію до прибуткового ордера №28/12 від 29.12.2021, ордер на надання правничої (правової) допомоги від 07.09.2022, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №803. У обґрунтування вимоги відповідача про стягнення з позивача витрат на правничу допомогу, адвокат Міхо К.В. надав Договір про надання правової (професійної правничої) допомоги від 12.12.2022, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №3219 та ордер на надання правничої (правової) допомоги. Пунктом 3.1 Договору про надання правової (професійної правничої) допомоги встановлено, що сума гонорару адвоката за надання правової (професійної правничої) допомоги у справі складає 25000 грн. без ПДВ у суді першої інстанції. Верховний Суд в постанові від 28.12.2020 року по справі № 640/18402/19 дійшов висновку, що розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним. Крім того, слід зазначити, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України), що узгоджується з практикою Верховного Суду, зокрема, постановою від 22.01.2021 року в праві 925/1137/19. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Як зазначено у ст. 141 ч. 1 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За правилами ч.1 та ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи викладене, оцінивши наявні у матеріалах справи докази та доводи сторін, суд вважає, за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача та з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Відтак, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу з [PERSON] на користь [PERSON] пропорційно до задоволених вимог, що становить 9816, 37 грн. (267290,00 грн. задоволені позовні вимоги х 10000,00 грн. заявлений розмір правової допомоги : 272290 грн. заявлені позовні вимоги) та про стягнення витрат на професійну правничу допомогу з [PERSON] на користь [PERSON] пропорційно до задоволених вимог, що становить 459,07 грн. (272290 грн. заявлені позовні вимоги - 267290,00грн. задоволені позовні вимоги) : 272290 грн. заявлені позовні вимоги х 25000,00 грн. витрати на правничу допомогу). Таким чином, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви представника позивача та представника відповідача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу . Урешті заявлених вимог слід відмовити. Крім того, відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Як убачається з матеріалів справи, позивачем долучено квитанцію №22-12-21 від 22.12.2021, відповідно до якої [PERSON] сплатив 3000,00 грн за проведення оцінки матеріального збитку Nissan Tiida, реєстраційний номер [NUMBER] , відтак, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача витрати за проведення експертного дослідження у розмірі 3000,00 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial