Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-06 00:00:00

\~ \~ \~ \~До Красноармійського міськрайонного суду Донецької області звернувся [PERSON] , від імені та в інтересах якого діє представник адвокат Сакун В.А., з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» про стягнення середнього заробітку. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем з 07.11.2005 р. по 27.10.2014 р. Звільнений 27.10.2014 року у зв`язку з переходом на пенсію. Рішенням Димитрівського міського суду від 11.02.2015 року зобов`язано ТОВ «Краснолиманське» нарахувати та виплатити одноразову вихідну допомогу у зв`язку з виходом на пенсію у розмірі трьохмісячного заробітку у сумі 23568,78 гривень. Виплата проведена 24.05.2018 року. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду від 12.02.2024 року стягнуто компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати в розмірі 23686,62 гривень. Виплата цих сум проведена у березні 2024 року. \~ \~ \~ \~Позивач вважає, що розумною та справедливою сатисфакцією, яка буде пропорційна розміру заборгованості та тривалості часу на їх отримання, є стягнення середнього заробітку за весь час у розмірі 100000 гривень. Представником відповідача подано відзив на позовну заяву в якому зазначив, що відповідач у повному обсязі не визнає позовні вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за весь час у розмірі 100 000,00 грн у зв`язку з пропуском строку звернення до суду для вирішення спору. З матеріалів справи вбачається, що рішенням Димитрівського міського суду Донецької області від 11.02.2015 р. з відповідача на користь позивача стягнуто одноразову допомогу у зв`язку з виходом на пенсію у розмірі трьох місячного заробітку у сумі 23 568 ,78 грн. Судове рішення виконано у травні 2018 року в повному обсязі, що не заперечує сам позивач. 09.05.2024 року відповідачем отримано через систему «Електронний суд» ухвалу Красноармійського міськрайонного суду Донецької області про прийняття заяви до розгляду та відкриття провадження у цивільній справі № 226/958/24 від 07.05.2024 р. та копію позовної заяви з додатками. Законом України № 2352-ІХ від 01 липня 2022 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності 19.07.2023 року внесені зміни до КЗпП України, зокрема, до ст.233 КЗпП України, яку викладено в наступній редакції: «Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)». Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строків розпочинається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Отже, на підставі викладеного вбачається, що з травня 2018 року у позивача розпочався тримісячний перебіг строку для звернення до суду із позовною заявою про вирішення спору щодо стягнення середнього заробітку. Відповідно, серпень 2018 року є останнім днем, коли позивач мав право звернутися до суду для вирішення даного спору. Проте, позивач звернувся до суду з позовною заявою лише 09.05.2024 року, тобто через 6 років після початку перебігу строку звернення до суду. Крім того, під час звернення до суду позивач не зазначив поважних причин пропуску строку подачі позовної заяви. Заяв про поновлення строку не заявляв. З вищевикладеного вбачається, що позивач пропустив тримісячний строк передбачений на звернення до суду для вирішення спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час у розмірі 100 000,00 грн, тому позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі. 27.10.2014 року позивач звільнився з підприємства відповідача, але в цей день він не працював, а знаходився на лікарняному листі № 095476 з 29.09.2014 року по 27.10.2014 року (зазначено в графе «Коментарий»), що підтверджується довідкою з ВКТО від 15.05.2024 року, яку відповідач надає до відзиву. Підприємством проведено розрахунок середнього заробітку позивача у відповідності до вимог ПКМУ №100. Середньоденний заробіток позивача за останні 2 місяці складає 541,81 грн, що підтверджується довідкою від 14.05.2024 року № 335, яку відповідач додає до відзиву. Позивач замість точного визначення періоду та розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення, зазначив спочатку розпливчате обґрунтування у вигляді «що розумною та справедливою сатисфакцією, яка буде пропорційна розмірам заборгованості та тривалості часу на їх отримання є стягнення середнього заробітку за весь час у розмірі 100 000,00 грн.», а потім знову зазначає розпливчато «стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати 100 00,00 грн.» Компенсаційні вимоги є додатковою гарантією, не відносяться до предмету спору та не повинні вдруге стягуватися. За рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 12.02.2024 р. з відповідача на користь позивача вже стягнуто компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати в розмірі 23 686,62 грн, яке виконано у березні 2024 року в повному обсязі, що не заперечує сам позивач, тому вони не підлягають задоволенню в повному обсязі. Представник відповідача просить суд в позовних вимогах [PERSON] відмовити в повному обсязі. Частиною 2 статті 247 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. [PERSON] перебував з ТОВ «Краснолиманське» у трудових відносинах з 07.11.2005 року по 27.10.2014 року. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду від 12.02.2024 року стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» на користь [PERSON] компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати в розмірі 23686 гривень 62 копійки. Даним рішенням встановлено, що рішенням Димитрівського міського суду від 11.02.2015 року зобов`язано ТОВ «Краснолиманське» нарахувати та виплатити [PERSON] одноразову вихідну допомогу у зв`язку з виходом на пенсію у розмірі трьох місячного заробітку у сумі 23568,78 гривень. Виплату цих сум було проведено у примусовому порядку 24.05.2018 року. Відповідно до розрахунку, наданого позивачем, компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за період з листопада 2014 року по квітень 2018 року склала 23686,62 грн. \~ \~ \~ \~Виплата цієї суми проведена у березні 2024 року, що визнається позивачем та відповідачем. Частиною 4 ст.82 ЦПК України\~передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У статті 55 Конституції України\~вказано, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до\~статті 2 КЗпП\~працівники мають право, зокрема, на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади. Згідно ч. 1\~ст. 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до\~ст. 43 Конституції України\~кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. \~ \~ \~ \~ Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Аналогічне положення закріплені в статті 21 КЗпП, відповідно до якої роботодавець зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату на виконану ним роботу, визначену трудовою угодою. Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до статті 117 КЗпП України, в редакції станом на день звільнення позивача, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до статті 117 КЗпП України, в редакції Закону №2352-IX від 01 липня 2022 року, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Як вбачається з матеріалів справи позивача [PERSON] звільнено 27.10.2014 року. На час звільнення підприємство не виплатило позивачу вихідну одноразову вихідну допомогу в розмірі 23568,78 гривень, яка була стягнена рішенням суду від 11.02.2015 року та виплачена у примусовому порядку 24.05.2018 року. Компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати стягнуто рішенням суду від 123.02.2024 року в розмірі 23686,62 гривень. Конституційний Суд України у рішенні від 15.10.2013 року у справі № \~1-13/2013 за конституційним зверненням громадянки [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" зазначив, що в аспекті конституційного звернення положення\~частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України\~у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12\~Закону України "Про оплату праці"\~від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Конституційний Суд\~України у\~рішенні від\~15.10.2013\~року у\~справі №\~ 1-18/2013 за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України зазначив, що в аспекті конституційного звернення положення\~частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України\~слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Відповідно до статті 117 КЗпП України, у редакції до 01 липня 2022 року, не містили в собі вказівки щодо обмеження періоду стягнення середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку шестимісячним строком. Закон України №2352-ІХ від 01 липня 2022 року не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності, тобто, його норми не мають зворотної дії в часі. Таким чином, даний Закон України містить норми прямої дії та поширює свою дію на ті правовідносини, які виникли та існують після набрання ним чинності, зокрема, з 19 липня 2022 року. Відповідно до ч.1статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Як випливає із Рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1/99-рп, частину першу статті 58 Конституції України щодо дії нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦК України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, який спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17 (провадження №11-1210апп19). З матеріалів цивільної справи вбачається, що відповідачем порушено право позивача на своєчасне отримання вихідної допомоги при звільненні, у зв`язку з чим в останнього виникло право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.02.2015 року (наступний день після ухвалення рішення Димитровського міського суду Донецької області від 11.02.2015 року) по 24.05.2015 року (день виконання рішення Димитровського міського суду Донецької області від 11.02.2015 року). Посилання у позові на те, що днем остаточного розрахунку є день виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, а тому позивач має право на стягнення середнього заробітку за період затримки всіх належних йому до виплати сум, у порядку ст.117 КЗпП України, за весь період затримки розрахунку суд не приймає до уваги. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем ставилося питання стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 23686,62 грн, за період з листопада 2014 року по квітень 2018 року. Позивач звільнений 27.10.2014 року, тобто сума компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 23686,62 грн, не входить до складу сум, які підлягали до випалити у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, а тому на них не поширюються гарантії, визначені статтею 117 цього Кодексу. Отже, позивач [PERSON] має право на стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 12.02.2015 року (наступний день після ухвалення рішення Димитровського міського суду Донецької області від 11.02.2015 року) по 24.05.2018 року (день виконання рішення Димитровського міського суду Донецької області від 11.02.2015 року). Всього затримка виконання рішення суду та сплати усіх належних при звільненні сум склала 819 робочих дні. Середньоденна заробітна плата позивача становить 541,81 грн, що підтверджується довідкою від 14.05.2024 року за № 335. Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.02.2015 року по 24.05.2018 року складає 443742,39 грн. Позивачем при зверненні з позовними вимогами, поставлено питання про стягнення середнього заробітку в розмірі 100 000,00 грн. Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, не допускаючи дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц. Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією, висловленою у постановах Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі №363/3659/20, від 05 жовтня 2022 року у справі №753/6287/21, від 15 березня 2023 року в справі №201/8085/21, від 26 квітня 2023 року у справі №201/8083/21, від 17 травня 2023 року у справі №201/8082/21. З урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26 червня 2019 року, у справі №761/9584/15-ц (провадження №14-62цс18), зазначених у ній критеріїв, які слід було б враховувати при визначенні розміру відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно дост.117 КЗпП України, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 25000 грн. При визначенні суми суд також враховує розмір не виплачених сум при звільненні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України\~ судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial