Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-30 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи тим, що\~ упродовж 30 років вона проживала разом з [PERSON] , перебуваючи у фактичних шлюбних стосунках, без реєстрації шлюбу. [PERSON] проживав разом з [PERSON] у її квартирі в м. Городок Львівської області, разом приїздили в м. Біла Церква, робили ремонтні роботи у квартирі, спільно розпоряджалися коштами. [PERSON] мав лише пенсійне забезпечення, а позивач продовжувала працювати, а тому спадкодавець фактично перебував на утриманні позивача. [PERSON] \~ переніс інсульт внаслідок чого довго хворів та [INFO] помер.\~ Його похованням займалася лише позивач. Спадкоємців першої черги у [PERSON] не було. Із родичів у нього залишилися двоюрідна сестра [PERSON] \~ та племінниця [PERSON] . Відповідач [PERSON] визнає, що позивач була дружиною [PERSON] і\~ має право на спадкування ісля смерті [PERSON] .. Позивач в процесі розгляду даної справи дізналася, що племінниця [PERSON] \~ звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, хоча ні позивач, ні [PERSON] не підтримували з нею відносин. А тому, позивач, з урахуванням цього,\~ під час підготовчого провадження, уточнивши позовні вимоги, просила суд встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] з [PERSON] з 1993р. по день смерті [PERSON] та встановити [PERSON] право на спадкування, як спадкоємцю другої черги.\~ Відповідач\~ [PERSON] позов визнала. Представник відповідача [PERSON] , адвокат Погорілий В.О., заперечуючи позовні вимоги, направив суду відзив де зазначив, що позовні вимоги є не доведеними, відсутні докази, що позивач проживала із спадкодавцем протягом останніх 30 років, та посилаючись на практику ВС, зазначив, що відсутні\~ докази в підтвердження сукупності фактів : 1) здійснення опіки над спадкоємцем; 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Процесуальні дії та рішення у справі. 10.01.2024 року суддею відкрито провадження у даній справі, в загальному порядку (а.с.35). 24.01.2024 року було задоволено клопотання представника позивача адвоката Кісь О.Р. про участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції (а.с.40-41). 24.01.2024 року ухвалою суду було витребувано у приватного нотаріуса Білоцерківського районного округу Київської області Цвинтарної І.О. копію спадкової справи. (а.с.42-43). 31.01.2024 року на адресу суду надійшла копія спадкової справи до майна померлого [INFO] [PERSON] (а.с.47-63). 20.02.2024 року, під час підготовчого провадження у справі, представник позивача направила суду уточнену позовну заяву та клопотання про залучення співвідповідача\~ (а.с. 78-82). 06.03.2024 року ухвалою суду було задоволено клопотання представника позивача та залучено співвідповідача [PERSON] (а.с.89-90). 12.04.2024 року на адресу суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] , адвоката Погорілого В.О. (а.с.110-112). 29.04.2024 року ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання було закрито підготовче провадження у даній справі (а.с.117-118). 29.04.2024 року було задоволено клопотання про допит свідка в режимі відеоконференції з Городецьким районним судом Львівської області (а.с.119-120). В\~ судовому\~ засіданні\~ позивач та представник позивача адвокат Кісь О.Р.,\~ підтримали позовні вимоги. Відповідач\~ [PERSON] визнала позовні вимоги. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Погорілий В.О.\~ позов не визнали. Третя особа\~ приватний нотаріус Цвинтарна І.О. подала суду заяву про розгляд справи за її відсутності (а.с.96). Заслухавши пояснення\~ сторін, покази свідків, дослідивши\~ матеріали справи, копію спадкової справи № 96/2023, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Фактичні обставини справи. По справі встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , актовий запис про смерть №177 від 12.04.2023р., місце смерті : Львівська область м. Городок (а.с.8). Встановлено, що позивач у справі [PERSON] зареєстрована і проживає в [ADDRESS] .\~ (а.с.6-7) Встановлено, що місце проживання [PERSON] зареєстроване з 2002 року у [ADDRESS] , але фактично він проживав до дня смерті\~ в [ADDRESS] . Наведене підтверджується довідкою ОСББ «Авіатор-94» (а.с.12) та визнається відповідачами. Встановлено, що [PERSON] мав захворювання: хронічну серцево-судинну недостатність ІІІ ст. та атеросклеротичний кардіосклероз,\~ внаслідок чого й помер. Час\~ між початком захворювання\~ і смертю близько трьох років. Наведене підтверджено лікарським свідоцтвом про смерть№3 від 10.04.2023р. (а.с.11). Встановлено, що позивач [PERSON] займалася похованням [PERSON] . Наведене підтверджено виданим на її\~ ім`я бланком замовлення з підтвердженням оплати авансу за надгробний пам`ятник (а.с.13.) Судом встановлено, що в розпорядженні позивача перебувають оригінали документів (договір дарування квартири, технічна документація на квартиру, договір про пенсійний депозит), що належали померлому спадкодавцю [PERSON] (а.с.14-18). Встановлено, що позивач, після смерті [PERSON] , оплатила заборгованість по комунальним послугам в сумі 3000\~ грн. в квартирі, що належала спадкодавцю\~ (а.с.20). Встановлено, що 07.09.2023 р. за заявою відповідача [PERSON] про прийняття спадщини\~ була заведена спадкова справа №96/2023 щодо майна її померлого дядька [PERSON] (а.с.48). Встановлено, що спадкодавець [PERSON] не залишив заповіту, а отже, не розпорядився своїм майном за життя . З\~\~ матеріалів спадкової справи №96/2023 вбачається, що спадкоємців першої черги за законом у померлого немає. Протягом шести місяців з дня відкриття спадщини до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини після померлого [PERSON] звернулися позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] . Судом встановлено, що спадкоємцями за правом представлення (ст. 1266 ЦК України) щодо майна померлого [PERSON] є відповідач [PERSON] , як його двоюрідна сестра\~ та відповідач [PERSON] , як\~ племінниця спадкодавця. Відповідач [PERSON] не зверталася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, зазначаючи, що з морально-етичних принципів вважає, що саме позивач має спадкувати після смерті свого чоловіка [PERSON] . Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Позивач суду пояснила, що 15 років вона проживала із [PERSON] , як подружжя, в одному помешканні, вели спільно господарство, мали спільний бюджет, робили ремонт в квартирі де проживали в [ADDRESS] , а також, робили ремонт в квартирі, що належала [PERSON] в\~ [ADDRESS] , їздили разом відпочивати, неодноразово були в [PERSON] на відпочинку. Щороку вона разом з [PERSON] на весні приїздили в м. Біла Церква, завжди прибирали на кладовищі, доглядали могили його родичів, поминали. 3-4 рази на рік [PERSON] їздив до м. Біла Церква і майже завжди його супроводжувала позивач. В грудні 2021 року [PERSON] переніс інсульт, тривалий час лікувався, відновлював стан, погано ходив. Позивач самостійно його доглядала, допомагала виконувати всі призначення лікарів, наймала реабілітолога, який приїздив зі Львова. Ніхто з родичів не допомагав доглядати і виходжувати після інсульту [PERSON] .\~ Більше 12 років [PERSON] не спілкувався з племінницею [PERSON] , бо між ними давно виник конфлікт.\~ Ніяких домовленостей з родичами з приводу свого майна [PERSON] не мав. Позивач і [PERSON] підтримували родинні відносини з [PERSON] . Позивач почала приїздити з [PERSON] в м. Біла Церква з 1993 року, була знайома з його родичами. Позивач надала фото, які були зроблені в м. Біла Церква в різні пори року, на деяких світлинах зображені позивач разом з [PERSON] . Позивач стверджує, що інших жінок в нього не було,\~ на постійній основі\~ [PERSON] переїхав проживати в квартиру до позивача в травні 2008 року і з того часу вони не розлучалися, аж до смерті [PERSON] . Організацією поховання [PERSON] займалася позивач, яка сповістила близьких і знайомих про смерть, зателефонувала і повідомила [PERSON] про смерть її брата, про дату поховання та просила повідомити інших родичів, з якими контактів у неї не було. Відповідач [PERSON] , яка згідно ст. 92 ЦПК України, була допитана судом в якості свідка, суду показала, що її двоюрідний брат [PERSON] проживав однією сім`єю з позивачем, вони разом приїздили в м. Біла Церква. Свідок з ними разом доглядали могили померлих родичів, завжди зустрічалися на поминальні дні на кладовищі, спілкувалися, ходили в гості до [PERSON] .\~ З кінця 1990 х років [PERSON] почав приїздити в м. Біла Церква разом з [PERSON] , відносився до неї, як до своєї дружини. Всі родичі знали, що [PERSON] дружина [PERSON] . Зі слів самого [PERSON] свідку відомо, що він не спілкувався з племінницею через майновий спір, бо [PERSON] власним коштом допоміг своїй племінниці, переоформив документи успадкованої квартири на племінницю, яка не віддала своєму дядьку його частки. Позивач в телефонній розмові повідомила [PERSON] , що [PERSON] переніс інсульт, тяжко хворий, розповідала про лікування,\~ і [PERSON] в 2021 році особисто повідомила [PERSON] про ці обставини, а також, повідомила, що [PERSON] в реанімації, а потім повідомила про його смерть. . Відповідач [PERSON] , яка згідно ст. 92 ЦПК України, була допитана в судовому засіданні\~\~ в якості свідка, суду повідомила, що зі слів родичів знає, що у дядька [PERSON] було дві жінки і обидві на ім`я « [PERSON] », але в м. Біла Церква він приїздив з [PERSON] , бо вона була молодша і її краще сприймала бабуся. [PERSON] в дитячому віці бачила [PERSON] . [INFO] померла матір [PERSON] , на похоронах\~ була присутня позивач [PERSON] , але похованням матері [PERSON] , займався [PERSON] , як брат померлої. Свідок ствердила, що жодного разу не була в м.Городок де мешкав [PERSON] , не була присутня на похованні дядька, і не приїздила на могилу пізніше. [PERSON] повідомила про смерть [PERSON] . Свідок [PERSON] ствердила, що 12 років не спілкувалася з [PERSON] , а цікавилася його здоров`ям у [PERSON] , все про життя дядька свідку відомо зі слів родичів, зокрема, тітки [PERSON] . Допитана в судовому засіданні в якості свідка, [PERSON] , яка проживала по сусідству з [PERSON] і [PERSON] в м. Городок Львівської області, суду показала, що 30 років знайома з позивачем, знає, що [PERSON] був військовим, разом служив з [PERSON] , а потім вони почали разом проживати в цивільному шлюбі, вели спільно господарство, разом їздили відпочивати на море, в Карпати, часто їздили в м. Біла Церква, де [PERSON] , мав майно, родичів, і де захоронені його батьки. [PERSON] хворів, переніс інсульт, лежав в госпіталі, потім позивач наймала реабілітолога, який приїздив зі [PERSON] . Позивач повністю займалася здоров`ям свого чоловіка, належно доглядала його. В грудні 2021 року [PERSON] захворів, переніс інсульт з тяжкими наслідками, був в госпіталі, а потім дома. Обставини інсульту і процес лікування\~ свідку відомо, оскільки чоловік свідка теж приблизно в один період із [PERSON] лікувалися в госпіталі і [PERSON] часто зустрічала позивача та спілкувалася з нею з даного приводу. Допитана судом свідок [PERSON] , яка перебуває в родинних відносинах із [PERSON] , суду повідомила, що [PERSON] приїздив зі [PERSON] , декілька разів вони зустрічалися на поминальні дні на кладовищі, він був разом зі своєю співмешканкою [PERSON] , яку свідок бачила 15 років тому. Свідок, надаючи суду покази не могла визначитися, чи\~ [PERSON] є співмешканкою [PERSON] , чи супроводжуючою особою. Свідок ніколи не була дома у [PERSON] , все про життя [PERSON] знає зі слів людей, яких не змогла суду назвати, а тому її покази суд оцінює критично. При вирішенні даного спору суд виходить з наступного. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (частина перша статті 11 ЦПК України у редакції, чинній на час відкриття провадження у справі). Предметом позову у даній справі, є вимоги позивача про: встановлення факту спільного проживання із спадкодавцем з 1993 року;\~ зміна черговості у спадкуванні після смерті спадкодавця шляхом визнання її права на спадкування за законом як спадкоємиці другої черги. Відповідно до статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно п.ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Таким чином, обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки. У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України). Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. На підтвердження своїх доводів позивач надала до суду: довідку ОСББ «Авіатор-94» (а.с.12) , з якої слідує, що місце проживання [PERSON] зареєстроване з 2002 року в [ADDRESS] , але фактично він проживав до дня смерті\~ в [ADDRESS] , і наведене визнали відповідачі; факт перебування в розпорядженні позивача особистих документів [PERSON] (договір на вклад в ПАТ «Державний ощадний банк», документи в підтвердження права власності на квартиру); оплата позивачем боргу з комунальних платежів в квартирі, власником якої був [PERSON] , вже після смерті спадкодавця; докази отримання позивачем лікарського свідоцтва про смерть [PERSON] ; докази понесених витрат на поховання [PERSON] ; чисельні спільні фото, деякі з них зроблені в м.Біла Церква. Також, допитана в судовому засіданні в якості свідка відповідач [PERSON] ,\~ підтвердила спільне проживання свого двоюрідного брата [PERSON] із [PERSON] однією сім`єю, як чоловіка та дружини, тривалий час, приблизно з кінця 1990-х років початку 2000-х р.р., а також, свідок [PERSON] підтвердила факт проживання [PERSON] з позивачем однією сім`єю. Відповідач [PERSON] , заперечуючи позовні вимоги, не надала жодного належного та допустимого доказу своїх заперечень, не скористалася правом на витребування доказів судом. У відзиві представник відповідача [PERSON] посилається на практику ВС в аналогічних справах та проводить аналіз доказів сторони позивача. При цьому, відповідач [PERSON] визнає, що знайома із [PERSON] , бачила її разом з [PERSON] коли ті приїздили в м. Біла Церква. Також, відповідач визнає, що [PERSON] постійно мешкав в м. Городок Львівської області, де відповідач [PERSON] не була жодного разу. Відповідач визнає, що була обізнана про хворобу і\~ смерть свого дядька, але не їздила до нього, не спілкувалася з [PERSON] дванадцять років. Отже, суду не надано жодного доказу в спростування позиції/вимоги сторони позивача про проживання однією сім`єю [PERSON] із [PERSON] , про ведення ними спільного господарства, наявність спільних витрат, спільного бюджету, відпочинку, спільного харчування, участь у витратах на утримання житла, надання взаємної допомоги та тяжку хворобу протягом близько трьох років до дня смерті [PERSON] . В лікарському свідоцтві про смерть [PERSON] \~ зазначена причина смерті\~ та\~ приблизний час (3 роки) між початком захворювання і смертю (а.с.11), свідки підтвердили, що після інсульту, з грудня 2021 року, [PERSON] потребував сторонньої допомоги, погано рухався, мав тяжкі наслідки хвороби. Відповідач [PERSON] не була присутня в\~ цей період життя її дядька, вони не спілкувалися, а тому може лише припускати і висловлювати власні міркування наведеним обставинам, однак доказування не може базуватися на припущеннях. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. ( Висновок ВС викладений у Постанові від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17). Певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК України. Згідно із частиною другою статті 315 ЦПК України у судовому порядку може бути встановлений такий факт, якщо від цього залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, встановлення факту проживання однією сім`єю із спадкодавцем позивач пов`язує з можливістю спадкування за законом майна померлого. Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Згідно ст. 1262 ЦК України\~ у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Згідно ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Статтею 1266 ЦК України передбачено спадкування за правом представлення. Зокрема, частиною 3 даної статті передбачено, що племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. Частиною другою статті 1259 ЦК України визначено, що фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.\~ Право на пред`явлення позову про зміну черговості спадкування мають лише спадкоємці за законом. А підставами для задоволення такого позову є сукупність юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами); матеріальне забезпечення спадкодавця; надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження, прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; тривалий час здійснення зазначених вище дій; безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. В даному випадку, безпорадний стан спадкодавця\~ зумовлений його тяжкою\~ хворобою, перенесений інсульт став наслідком порушення рухової діяльності, тому він потребував реабілітації,\~ стороннього\~ догляду, допомоги та піклування. Судом встановлено, що спадкоємців першої черги у [PERSON] не має. Він до дня смерті проживав в помешканні позивача по [ADDRESS] .\~ Відповідач [PERSON] , яка підтримувала родинні відносини зі своїм братом, позов визнала повністю, а відповідач [PERSON] не спростувала в належний спосіб\~ позиції позивача та не довела того, що [PERSON] , наприклад,\~ мав інше місце проживання, чи іншу сім`ю, мав окремий бюджет та самостійно піклувався про своє майно, чи мав задовільний стан здоров`я і раптову смерть та його поховання було організоване зусиллями інших осіб. При цьому, суд вважає, що встановлення факту проживання [PERSON] разом із спадкодавцем [PERSON] саме з 1993 року не доведено та спростовано поясненнями самої [PERSON] , яка зазначила, що була знайома із [PERSON] з початку 1990-х років, а почали постійно проживати в одному помешканні з травня 2008 року. Однак, позивач не надала доказу наведеному, тобто визначити дату з якої сторони почали мешкати разом не можливо. Свідки суду ствердили, що позивач перебувала в цивільному шлюбі із [PERSON] більше 10 років. А\~ тому аналізуючи надані докази по справі в їх сукупності (покази свідків, письмові докази), суд вважає, що під час розгляду даної справи доведеним є\~ факт проживання [PERSON] разом із спадкодавцем [PERSON] не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини. Отже, задовольняючи позовні вимоги позивача про визнання за нею права на спадкування за законом після смерті спадкодавця разом зі спадкоємцями другої черги за правом представлення, тобто разом із племінницею [PERSON] ,\~ суд\~ дійшов висновку, що протягом тривалого часу позивач опікувалась спадкодавцем, який\~ потребував сторонньої допомоги, інших осіб, які були б зареєстровані чи проживали разом із спадкодавцем в одному помешканні на час відкриття спадщини,\~ не має. Доказів в спростування наведеного суду не надано. З огляду наведеного вище, суд вважає, що позов підлягає до задоволення частково. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Позивач не ставила питання про відшкодування їй судових витрат.

Outcome: partial