Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-11 00:00:00

10 березня 2023 року до Дарницького районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] до ДП "МА "Бориспіль" про визнання протиправним та скасування наказу, стягнення середньої заробітної плати та зобов`язання вчинити певні дії. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи № 753/3993/23 між суддями від 13 березня 2023 року, матеріали позовної заяви передано в провадження судді Шаповалової К.В. Звертаючись із позовом до суду позивач вказав, що він в 2017 році був прийнятий на посаду провідного інженера з технічного нагляду відділу служби утримання та експлуатації ДП «МА «Бориспіль». 9 березня 2022 року він уклав контракт добровольця та по цей час знаходиться у лавах добровольчого формування № 7 територіальної громади м. Києва «Легіон Д». З урахуванням норм законодавства України відповідач наказом від 9 березня 2022 року увільнив його від виконання обов`язків з 9 березня 2022 року по 9 березня 2025 року із збереженням на час проходження військової служби місця роботи та середньої заробітної плати. На підставі наказу від 1 червня 2022 року відповідач скасував попередній наказ від 6 квітня 2022 року із зазначенням підстави скасування-запровадження на підприємстві простою та з червня 2022 року виплачував йому лише 2/3 від окладу, замість середнього заробітку. Враховуючи, що такі дії відповідача суперечать трудовому законодавству України, просив суд скасувати наказ від 1 червня 2022 року № 01-07-13, зобов`язати відповідача нараховувати та виплачувати йому середню заробітну плату з 1 червня 2022 року та стягнути з відповідача на його користь середню заробітну плату за період з 1 червня 2022 року по березень 2023 року у розмірі 124960 грн. 24 березня 2023 року до суду з електронного реєстру територіальної громади м. Києва ГІОЦ/КМДА надійшла інформація про зареєстроване місце проживання позивача. Ухвалою суду від 28 березня 2023 року позов було залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків. 07 квітня 2023 року від позивача надійшла заява про усунення недоліків (вх. № 22133). Ухвалою суду від 10 квітня 2023 року відкрито провадження та вирішено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 8 травня 2023 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому викладені заперечення проти заявлених позовних вимог. 12 травня 2023 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив. 15 травня 2023 року від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив. У судовому засіданні 17 травня 2023 року представник позивача та позивач підтримали позовні вимоги в повному обсязі, вказали, що оскільки позивач є добровольцем ДФТГ на нього не розповсюджуються положення частини третьої статті 119 КЗпП України, в той же час він має пільги, передбачені частинами першою, другою статті 119 КЗпП України, оскільки він виконує обов`язки, передбачені контрактом на безоплатній основі, без фінансування з місцевих та державних бюджетів у робочий час цілодобово. Робочий час у цьому випадку, це загальний час встановлений на території України, протягом якого основна частина населення виконує свої посадові обов`язки, і запровадження простою на підприємстві не свідчить проте, що позивачем не виконуються обов`язки у робочий час. Просили суд також врахувати коментарі Мінекономіки з цього приводу та норми ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, вказав, що на підприємстві введено простій, а тому позивачу, як і іншим працівникам виплачується 2/3 від його окладу. Розмір виплат відповідача відповідає приписам трудового законодавства України, підстави для виплати середнього заробітку відсутні, через те, що гарантії, передбачені частиною першою статті 119 КЗпП України розповсюджуються на працівників, якщо вони у робочий час виконують державні або громадські обов`язки, а у зв`язку із введенням на підприємстві простою, робочий час у позивача відсутній. У задоволенні позовних вимог просив відмовити повністю. Ухвалою суду від 21 вересня 2023 року провадження у цивільній справі №753/3993/23 за позовом [PERSON] до ДП "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" про визнання протиправним та скасування наказу, стягнення середньої заробітної плати та зобов`язання вчинити певні дії було зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду справи № 359/5261/22 за позовом [PERSON] до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення середньої заробітної плати. Ухвалою суду від 24 червня 2024 року провадження у справі поновлено та призначено до розгляду на 5 серпня 2024 року. У судовому засіданні позивачем було зазначено про те, що поштою він надіслав суду новий розрахунок суми заборгованості, з урахуванням часу, що минув. У судовому засіданні було оголошено перерву для надання можливості представнику відповідача ознайомитись із вказаним розрахунком на надати свої пояснення. 7 серпня 2024 року від позивача надійшов новий розрахунок щодо заборгованості відповідача за період з червня 2022 року по липень 2024 року. 9 серпня 2024 року від представника відповідача надійшли письмові пояснення щодо поданого позивачем оновленого розрахунку та власний розрахунок, долучений до пояснень. Суд, проаналізувавши обставини справи у їх сукупності, дослідивши додані до матеріалів справи докази, заслухавши пояснення представника позивача, позивача, представника відповідача, доходить наступного висновку. Встановлено, що [PERSON] з 27 грудня 2017 року працює в ДП «МА «Бориспіль» до 17 червня 2022 року на посаді провідного інженера з технічного нагляду виробничого відділу служби з утримання та експлуатації, з 17 червня 2022 року переміщений на посаду провідного інженера з технічного нагляду виробничого відділу до підрозділів, підпорядкованих директору з експлуатації, що підтверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] , заведеної на його ім`я (а.с.8-10). Наказом генерального директора ДП «МА «Бориспіль» №01-07.10-1 від 24 лютого 2022 року у зв`язку з введенням військового стану на всій території України, оголошенням загальної мобілізації та закриттям повітряного простору України в ДП «МА «Бориспіль» з 24 лютого 2022 року був встановлений простій у всіх структурних підрозділах підприємства (а.с.56). 9 березня 2022 року [PERSON] уклав контракт добровольця територіальної оборони «Легіон Д» строком на 3 роки (а.с. 11-12) Наказом генерального директора ДП «МА «Бориспіль» від 6 квітня 2022 року № 11-07/1-567/п [PERSON] визнано увільненим від роботи з 9 березня 2022 року по 9 березня 2025 року у зв`язку з проходженням ним служби у територіальній обороні відповідно до умов укладеного контракту добровольця територіальної оборони, із збереженням за ним на час проходження служби в територіальній обороні місця роботи, займаної посади і середньої заробітної плати (а.с. 13). Наказом генерального директора ДП «МА «Бориспіль» від 1 червня 2022 року № 01-07-13 у зв`язку із запровадженням на підприємстві простою, що виключає можливість виконання працівниками підприємства громадських та державних обов`язків у робочий час, з урахуванням вимог частини першої статті 119 КЗпП України скасовано з 1 червня 2022 року наказ від 6 квітня 2022 року № 11-07/1-567/п стосовно [PERSON] (а.с. 14). На виконання цього наказу в період часу з 1 червня 2022 року по день звернення позивача до суду ДП «МА «Бориспіль» оплачує [PERSON] час простою в розмірі 2/3 його посадового окладу. Ця обставина не заперечується позивачем та підтверджується довідкою головного бухгалтера ДП «МА «Бориспіль» №14.5-59/1-1001 від 7 серпня 2024 року. Звертаючись із позовом до суду, позивач зазначає, що оскільки він у робочий час виконує обов`язки за контрактом добровольця, тобто державні та громадські обов`язки, на нього розповсюджуються гарантії, визначені частиною першою статті 119 КЗпП України, тобто він має отримувати середню заробітну плату за цей час, а не 2/3 від окладу як інші працівники відповідача, які в цей час, перебуваючи у простої, не виконують жодних обов`язків. З урахуванням вказаного вважає наказ відповідача 1 червня 2022 року № 01-07-13 незаконним та просить його скасувати. Відповідно до частини першої статті 34 КЗпП України вказано, що простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про оплату праці», норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов`язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров`я на легшу нижчеоплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв`язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються Кодексом законів про працю України та іншими актами законодавства України. Частиною першою статті 113 КЗпП України передбачено, що час простою не з вини працівника, в тому числі на період оголошення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Згідно з частиною першою статті 119 КЗпП України (у редакції, яка діяла до 17 липня 2022 року) на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про основи національного спротиву» складовими національного спротиву є територіальна оборона, рух опору та підготовка громадян України до національного спротиву. Частиною першою статті 23 Закону України «Про основи національного спротиву» визначено, що фінансування та матеріально-технічне забезпечення національного спротиву здійснюються за рахунок і в межах коштів Державного бюджету України, місцевих бюджетів, а також з інших не заборонених законодавством України джерел. За правилами частини другої статті 24 Закону України «Про основи національного спротиву» на членів добровольчих формувань територіальних громад під час їх участі у заходах підготовки добровольчих формувань територіальних громад, а також виконання ними завдань територіальної оборони поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». На членів добровольчих формувань територіальних громад, які беруть участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, поширюються гарантії соціального захисту, передбачені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Згідно з пунктом 4 частини першої статті 3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» дія цього Закону поширюється на членів добровольчих формувань територіальних громад під час їх участі у заходах підготовки добровольчих формувань територіальних громад, а також виконання ними завдань територіальної оборони України. У зв`язку з військовим вторгненням країни-агресора, що відбулось 24 лютого 2022 року, у виконання вимог Повітряного кодексу України та Положення про використання повітряного простору України органи об`єднаної цивільно-військової системи організації повітряного руху України та Державіаслужба України вжили заходи щодо закриття повітряного простору України для цивільних користувачів повітряного простору. Тому з 24 лютого 2022 року ДП «МА «Бориспіль» фактично припинило свою діяльність, у підприємстві був введений простій. З огляду на те, що [PERSON] об`єктивно не міг виконувати посадові обов`язки провідного інженера з технічного нагляду виробничого відділу до підрозділів, підпорядкованих директору з експлуатації, він вважається таким, що не має робочого часу з 24 лютого 2022 року. Ця обставина свідчить про те, що на нього поширюються гарантії, передбачені частиною першою статті 113 КЗпП України, а не статті 119 цього ж Кодексу. Відповідно до службової записки від 25 квітня 2023 року № 66-10-3 згідно наказу від 24 лютого 2022 року № 01-07.10-1 «Про запровадження простою на підприємстві» [PERSON] з 24 лютого 2022 року по квітень 2023 року (дата складання службової записки) перебуває у простої, з простою не виводився, дистанційна робота за межами території підприємства у відповідний період йому не запроваджувалась. Станом на час ухвалення рішення у справі позивач також з простою не виводився, що не спростовувалось ним у судовому засіданні. В трудовому законодавстві України відсутнє поняття «робочий час». Однак, в статтях 50, 51, 56 та 57 КЗпП України містяться поняття «тривалість робочого часу», «скорочена тривалість робочого часу», «неповний робочий час» та «початок і закінчення роботи». Аналіз диспозицій норм, викладених у перелічених статтях, дає підстави стверджувати, що робочий час - це час, протягом якого працівник зобов`язаний виконувати трудову функцію відповідно до трудового договору і законодавства про працю. Очевидно, що запровадження простою на підприємстві не припиняє трудові відносини з працівником. Однак, у зв`язку з тим, що під час простою працівник не виконує трудову функцію, він не може вважатись таким, що має робочий час. Видана позивачу довідка за підписом заступника командира ДФ №7 ТГ «Легіон Д» від 15 серпня 2022 року про те, що [PERSON] виконує завдання територіальної оборони в робочий час та цілодобово, не спростовує та не відміняє положення вказаних вище норм КЗпП України. Як вбачається з довідки ДП «МА «Бориспіль» від 7 серпня 2024 року № 14.5-59/1-1001 за період часу з червня 2022 року по липень 2024 року [PERSON] виплачено заробітну плату у розмірі 2/3 окладу (оплата простою), заборгованість відсутня. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Зважаючи на викладене, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд доходить висновку, що під час розгляду справи позивачем та його представником не доведено факт прийняття відповідачем наказу від 1 червня 2022 року № 01-07-13 з порушенням норм чинного законодавства України, підстави для його скасування відсутні, як і відсутні підстави для стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі, оскільки встановлено, що така виплачується у розмірі 2/3 від посадового окладу позивача у зв`язку із перебуванням позивача у простої, тобто відповідно до норм КЗпП України, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до приписів статті 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем під час розгляду справи, залишаються за позивачем.

Outcome: dismissed