Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-11 00:00:00

18 жовтня 2023 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] із вимогою про встановлення окремого режиму проживання подружжя (а. с. 1-2). В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 25 вересня 2004 року він перебуває у шлюбі з відповідачкою, в якому у них народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Вказав, що [INFO] , після вторгнення рф на територію України, дружина з дітьми вимушена була виїхати за кордон. У зв`язку із забороною виїзду чоловікам за межі України сім`я припинила своє існування. З того часу шлюбні відносини припинились, разом вони не проживають, ведуть окреме господарство, кожен має власне особисте життя, зв`язок не підтримують. Діти проживають разом із матір`ю в Німеччині. Стверджував, що умовами шлюбного договору вони з відповідачкою не обтяжені, а правові наслідки встановлення режиму окремого проживання, передбачені ст. 120 СК України, йому відомі. Тому, з метою недопущення у майбутньому майнових суперечок між подружжям, прохає суд встановити режим окремого проживання між подружжям. Ухвалою суду від 24 жовтня 2023 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано термін на усунення недоліків (а. с. 9). 10 листопада 2023 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 24 жовтня 2023 року, позивачем усунуто (а. с. 11-12). 03 січня 2024 року на адресу суду, від імені відповідачки, надійшла заява про визнання позову (а. с. 19). Ухвалою суду від 12 січня 2024 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, без виклику сторін (а. с. 24), копія якої надіслана учасникам справи 12 січня 2024 року за вихідним № 1071/24-вих/2/204/876/24 (а. с. 25). Відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Дослідивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Судом встановлено, що 25 вересня 2004 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Вугледарського міського управління юстиції Донецької області, між [PERSON] , [INFO] , уродженим у м. Вугледарі Донецької області, та [PERSON] , [INFO] , уродженою у м. Макіївка Донецької області, укладено шлюб, про що складено актовий запис № 104, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 25 вересня 2004 року (а. с. 3). Прізвище позивачки після реєстрації шлюбу « [PERSON] ». Від шлюбу сторони мають повнолітню доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 13 квітня 2005 року (а. с. 4) та, неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 21 серпня 2012 року (а. с. 5). Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Приписами ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що сімейні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку із реєстрацією шлюбу, а тому до них підлягають застосуванню відповідні положення Сімейного кодексу України. Згідно з вимогами ст.\~56\~СК України дружина та чоловік мають право на вільний вибір місця свого проживання. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до вимог ст.\~119\~СК України подружжя або один з них вправі звернутися до суду із заявою про встановлення режиму окремого проживання. За заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи не бажання когось із них проживати спільно. Режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя. Положеннями ст.\~120\~СК України передбачено, що встановлення режиму окремого проживання не припиняє прав та обов`язків подружжя, які встановлені цим Кодексом і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму, а також прав та обов`язків, які встановлені шлюбним договором. У разі встановлення режиму окремого проживання: майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі; дитина, народжена дружиною після спливу десяти місяців, не вважатиметься такою, що походить від її чоловіка. У пункті 12 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №\~11\~від 21\~грудня 2007\~року «Про\~практику застосування\~судами законодавства\~при розгляді\~справ про\~право на\~шлюб,\~розірвання шлюбу,\~визнання його\~недійсним та\~поділ спільного\~майна подружжя» судам роз`яснено, що при застосуванні положень статей 119, 120\~Сімейного кодексу\~України судам необхідно враховувати, що інститути окремого проживання та розірвання шлюбу мають самостійний характер. Рішення про розірвання шлюбу суд приймає, якщо його подальше збереження є неможливим, суперечить інтересам одного з подружжя чи їхніх дітей, у той час як підставою для встановлення режиму окремого проживання подружжя є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. За відсутності взаємної згоди подружжя на встановлення сепарації волевиявлення одного з них має бути обґрунтованим. Режим окремого проживання може встановлюватися судом не тільки за позовом одного з подружжя, а й за заявою подружжя, яке досягло спільної згоди. Вирішуючи заяву в порядку ст. 119 СК України, суд повинен встановити фактичні взаємини сторін і переконатися в доцільності сепарації для того, щоб узаконений спосіб окремого проживання не був формальним засобом вирішення спірних майнових питань. Отже, режим окремого проживання подружжя - це встановлений судовим рішенням певний порядок життя подружжя, який з одного боку характеризується наявністю шлюбу, а з іншого проживанням подружжя в різних місцях, але з дотриманням усіх обов`язків щодо утримання своїх неповнолітніх дітей. Аналізуючи зміст диспозиції ст. 119 СК України, суд вважає, що для встановлення подружжю режиму окремого проживання необхідна наявність двох умов: неможливість або небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно і припинення сімейних відносин між подружжям. Так, неможливість подружжя проживати спільно може бути викликана певними об`єктивними обставинами (тривалий від`їзд, відрядження, служба у військових формуваннях, позбавлення волі тощо), а небажання проживати спільно зазвичай свідчить про відсутність у подружжя прагнення до спільного проживання, коли воно є об`єктивно можливим, проте суперечить їх волі та бажанню. Це може бути пов`язане з втратою поваги одне до одного, непорозуміннями, негідною поведінкою одного з подружжя, непристосованістю молодого подружжя до самостійного життя тощо. Підставами встановлення режиму окремого проживання подружжя виступає зрада одного з подружжя; реальна загроза життю та (або) здоров`ю одного з подружжя (бійки, знущання); психологічний тиск на одного з подружжя чи їхніх дітей (перебування іншого з подружжя в секті, примушування ним інших членів сім`ї до цього); небезпека для дітей (знущання чи безвідповідальне ставлення до них, примушування їх до бродяжництва) та інше. Встановлення режиму окремого проживання не суперечить Конституції України, чинному сімейному законодавству, не порушує права подружжя. Дружина, чоловік мають право вибору місця проживання і в результаті можуть жити окремо без встановлення режиму окремого проживання. Однак у цьому разі не зупиняється дія презумпції права спільної сумісної власності та презумпції батьківства, а отже, у конфліктних ситуаціях може виникнути потреба судового захисту прав одного з подружжя. Так, звертаючись з вказаним позовом до суду, позивач посилався на те, що їхня з відповідачкою сім`я припинила своє існування через те, що 06 березня 2022 року, після вторгнення рф на територію України, відповідачка з дітьми була вимушена виїхала за кордон та, наразі мешкає разом з дітьми у Німеччині, за адресою: [ADDRESS] . Однак суд не приймає вказаного до уваги, оскільки жодних доказів вказаного позивачем суду не надано, клопотань про їх витребування суду не заявлено. Більш того, вказане спростовується заявою від 26 грудня 2023 року, що надійшла на адресу суду 03 січня 2024 року від імені відповідачки засобами поштового зв`язку АТ «Укрпошта», де на поштовому конверті останньою зазначено власну адресу, як: [ADDRESS] . Таким чином, така підстава, як неможливість спільного проживання подружжям, для встановлення судом режиму окремого їх проживання, не знайшла свого підтвердження під час розгляду судом даної справи, а інших підстав для його встановлення позивачем заявлено не було. Разом з цим, суд зазначає про те, що не приймає до уваги заяву від 26 грудня 2023 року про визнання позову (а. с. 19), що надійшла на адресу суду 03 січня 2024 року, від імені відповідачки засобами поштового зв`язку АТ «Укрпошта», оскільки в ній зазначено, що остання проживає за адресою: [ADDRESS] , натомість направлена вона на адресу суду засобами поштового зв`язку АТ «Укрпошта» з ДОППК ЦОПП Київ. Таким чином, суд позбавлений можливості встановити фактичні взаємини сторін і переконатися в доцільності сепарації для того, щоб узаконений спосіб окремого проживання не був формальним засобом вирішення спірних майнових питань. Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Вимогами ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Нормою ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд зазначає, що позивачем всупереч вимогам вищезазначеного закону не надано суду жодних, належних, достатніх та допустимих доказів, на підставі яких суд міг би встановити наявність зазначених позивачем обставин (фактів), якими обґрунтовуються його вимоги про встановлення режиму окремого проживання між подружжям. Слід зазначити, що сторони не позбавлені можливості врегулювати відносини в позасудовому порядку, з урахуванням якнайкращих інтересів дитини. З огляду\~на викладене, розглядаючи\~справу в\~межах заявлених\~позовних вимог\~та підстав\~позову,\~оцінивши наявні\~докази на\~предмет їх\~належності,\~достовірності та\~достатності,\~аналізуючи встановлені\~у справі\~обставини, зважаючи на те, що позивачем не надано суду жодних належних, достатніх та допустимих доказів, як неможливості спільного проживання з відповідачкою, через її проживання у Німеччині, так і доказів фактичного припинення спільного проживання з нею, а інших підстав для встановлення такого режиму ним не зазначено, суд доходить висновку, що в задоволенні позову слід відмовити у зв`язку з його недоведеністю. Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст.\~141\~ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача у разі відмови в позові, на підставі чого понесені позивачем судові витрати по справі, які складаються з судового збору, не відшкодовуються. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed