Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , Товариства з додатковою відповідальністю «Міжнародна страхова компанія» (далі - ТДВ «Міжнародна страхова компанія») про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Згідно заявлених позовних вимог, позивач просить суд: стягнути з [PERSON] на свою користь 5 604,88 грн; стягнути з ТДВ «Міжнародна страхова компанія» на свою користь страхове відшкодування в розмірі 12 424,42 грн, пеню у розмірі 486,08 грн, 3% річних у розмірі 100,08 грн та інфляційні втрати у розмірі 249,62 грн. Вимоги позову обґрунтовані тим, що 25 грудня 2020 року у м. Києві по вулиці Березняківська сталася ДТП за участю автомобілів «Daewoo Nexia», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] та «Mercedes-Benz Е320», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . У результаті ДТП «Mercedes-Benz Е320», реєстраційний номер [NUMBER] , зазнав механічних пошкоджень. Свою вину у скоєнні вказаної ДТП [PERSON] визнав, у зв`язку з чим на місці було складено Європротокол. Згідно з полісом АР-4005801 автомобіль «Daewoo Nexia», реєстраційний номер [NUMBER] , є забезпеченим транспортним засобом та відповідальність [PERSON] застрахована у ТДВ «Міжнародна страхова компанія». 10 січня 2021 року за фактом вказаної ДТП позивач звернувся із заявою про виплату страхового відшкодування до ТДВ «Міжнародна страхова компанія», яке повідомило, що вказана ДТП визнана страховою подією і визначив страхове відшкодування у розмірі 12 424,42 грн, а також повідомив, що вказані кошти будуть виплачені позивачу за вказаними у його заяві банківськими реквізитами. Згідно звіту №1731 від 23 березня 2021 року, наданого ТДВ «Міжнародна страхова компанія», вартість відновлювального ремонту, з урахуванням фізичного зносу автомобіля «Mercedes-Benz Е320», реєстраційний номер [NUMBER] , складає 18 029,30 грн, проте суму страхового відшкодування зменшено ТДВ «Міжнародна страхова компанія» на суму податку на додану вартість у розмірі 3 004,88 грн та суму франшизи в розмірі 2 600,00 грн, таким чином сума страхового відшкодування складає 12 424,42 грн. Однак, страхове відшкодування в розмірі 12 424,42 грн за вказаними у заяві банківськими реквізитами ТДВ «Міжнародна страхова компанія» не перерахувало. На підставі скарги позивача від 08 травня 2021 року, Національним банком України було проведено перевірку діяльності ТДВ «Міжнародна страхова компанія», в ході якої було виявлено порушення останнім абзацу 1 та 2 п. 36.2. ст. 36, п. 36.5 ст. 36 Закону України «Про страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відповідачі свої зобов`язання перед позивачем не виконали. Таким чином, на думку позивача, [PERSON] повинен сплатити позивачу непідтверджені ТДВ «Міжнародна страхова компанія» до виплати податок на додану вартість у розмірі 3004,88 грн та франшизу в розмірі 2 600,00 грн, що загалом складає 5604,88 грн, а ТДВ «Міжнародна страхова компанія» повинно сплатити позивачу страхове відшкодування у розмірі 12 424,42 грн, та нараховані позивачем, за період з 26 березня 2021 року по 01 липня 2021 року, пеню у розмірі 486,08 грн, 3% річних у розмірі 100,08 грн, інфляційні втрати у розмірі 249,62 грн. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 27 липня 2021 року відкрито провадження в даній цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідач [PERSON] копію ухвали суду про відкриття провадження в справі з копією позовної заяви та доданими до неї документами отримав 27 серпня 2021 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.32). Відповідач ТДВ «Міжнародна страхова компанія» копію ухвали суду про відкриття провадження в справі з копією позовної заяви та доданими до неї документами отримав 20 серпня 2021 року, що також підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.30). Згідно вимог ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Відповідачі не скористались своїм правом на подання до суду відзивів на позовну заяву. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Таким чином, розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадженням, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи та прийняті судом, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом установлено, що за [PERSON] зареєстровано транспортний засіб «Mercedes-Benz Е320», реєстраційний номер [NUMBER] . (а.с.10) 25 грудня 2020 року у м. Києві по вулиці Березняківська сталася ДТП за участю автомобілів «Daewoo Nexia», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] та «Mercedes-Benz Е320», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . У результаті ДТП «Mercedes-Benz Е320», реєстраційний номер [NUMBER] , зазнав механічних пошкоджень. Свою вину у скоєнні вказаної ДТП [PERSON] визнав, у зв`язку з чим на місці було складено повідомлення про ДТП (європротокол) (а.с.16). Згідно з полісом АР/4005801 автомобіль «Daewoo Nexia», реєстраційний номер [NUMBER] , є забезпеченим транспортним засобом та відповідальність [PERSON] застрахована у ТДВ «Міжнародна страхова компанія» (а.с.16). За фактом вказаної ДТП позивач звернувся із заявою про виплату страхового відшкодування до ТДВ «Міжнародна страхова компанія», яке листом № 1824 від 26 березня 2021 року повідомило, що вказана ДТП визнана страховим випадком і визначив страхове відшкодування у розмірі 12 424,42 грн, а також повідомив, що вказані кошти будуть виплачені позивачу за вказаними у його заяві реквізитами (а.с.11). Листом № 1734 від 23 березня 2021 року ТДВ «Міжнародна страхова компанія» повідомило [PERSON] про погодження розміру страхового відшкодування. ТДВ «Міжнародна страхова компанія» зазначило, що вартість відновлювального ремонту автомобіля «Mercedes-Benz Е320», реєстраційний номер [NUMBER] , складає 27 726,88 грн; вартість відновлювального ремонту з урахуванням фізичного зносу автомобіля «Mercedes-Benz Е320», реєстраційний номер [NUMBER] , складає 18 029,30 грн; франшиза 2600 грн; сума податку на додану вартість, нарахованого на суму вартості відновлювального ремонту з урахуванням зносу - 3 004,88 грн (а.с. 12, 13). Проте страхове відшкодування в розмірі 12 424,42 грн за вказаними у заяві банківськими реквізитами ТДВ «Міжнародна страхова компанія» не перерахувало. На підставі скарги позивача від 18 травня 2021 року, Національним банком України було проведено перевірку діяльності ТДВ «Міжнародна страхова компанія», в ході якої було виявлено порушення останнім абзацу 1 та 2 п. 36.2. ст. 36, п. 36.5 ст. 36 Закону України «Про страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Національний банк України повідомив позивача, що 11 січня 2021 року страховиком отримано заяву позивача про виплату страхового відшкодування. Страховиком прийнято рішення про виплату страхового відшкодування у розмірі 12 424,42 грн. Згідно зі звітом №019/02/21 від 19.03.2021 року, вартість відновлювального ремонту, з урахуванням фізичного зносу автомобіля Mercedes, реєстраційний номер [NUMBER] , складає 18 029,30 грн. Розмір страхового відшкодування зменшено страховиком на суму податку на додану вартість в розмірі 3 004,88 грн та франшизу в розмірі 2 600 грн. Страховик у поясненнях до Національного банку повідомив, що виплату страхового відшкодування не здійснено. (а.с.14, 15) Щодо вимог про стягнення з ТДВ «Міжнародна страхова компанія» страхового відшкодування в розмірі 12 424,42 грн суд зазначає наступне. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України). Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (частини перша, друга статті 1166 ЦК України). Підстави та порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, визначені у статтях 1187, 1188 ЦК України. Згідно із частинами другою, п`ятою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 1188 ЦК України). Зобов`язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, в силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі. Підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі. Зобов`язання про відшкодування шкоди виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоди, та її результатом - шкодою. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність морально шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. За загальним правилом майнова шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України). Тобто, відповідальність за шкоду несе безпосередньо боржник - особа, яка завдала шкоди. Така особа, відповідно до статті 1192 ЦК України, має відшкодувати завдані збитки у повному обсязі, розмір яких визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. У статті 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулює Закон України від 01 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон України № 1961-IV від 01 липня 2004 року), який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (ст. 6 Закону України № 1961-IV від 01 липня 2004 року). У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи (п. 22.1 ст. 22 Закону України № 1961-IV від 01 липня 2004 року). Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування п. 35.1 ст. 35 Закону України № 1961-IV від 01 липня 2004 року). У п. 36.2. ст. 36 Закону України № 1961-IV від 01 липня 2004 року передбачено, що страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом «а» пункту 41.1 статті 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов`язані з відшкодуванням збитків (п. 36.4. ст. 36 Закону України № 1961-IV від 01 липня 2004 року). Велика Палата Верховного Суду в постановах від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18), від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) виснувала, що відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування або розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України № 1961-IV від 01 липня 2004 року). У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні у межах ліміту відповідальності страховика (страхової суми) є страховик завдавача шкоди (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (пункт 35), від 3 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 465/4621/16-к, від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (пункт 96)). Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим замість завдавача шкоди в передбаченому Законом порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням (див.: п. 104 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) викладений правовий висновок, відповідно до якого відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди». Отже, майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду лише у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком (франшиза, втрата товарної вартості, страховий ліміт). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року в справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) зазначено, що: «внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом №1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом №1961-IV випадках - МТСБУ) та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом №1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ). Тому висновок апеляційного суду про абсолютність права потерпілого на відшкодування шкоди саме за рахунок особи, яка завдала шкоди, є помилковим. Враховуючи розподіл у деліктному зобов`язанні між винуватцем ДТП (страхувальником) і страховиком (МТСБУ) обов`язку з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації наземних транспортних засобів, а також те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем має визначені законом межі та порядок реалізації, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована (постанови Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі №6-2808цс15, від 14 вересня 2016 року у справі №6-725цс16, від 26 жовтня 2016 року у справі №6-954цс16). З огляду на зазначене, уточнення правових позицій, висловлених у пунктах 149,150 цієї постанови, Велика Палата Верховного Суду вважає, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про альтернативне право потерпілого в цій справі обирати особу, до якої можна звернутись із вимогою про виплату відшкодування. Велика Палата Верховного Суду в постановах від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) (пункт 59), від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) неодноразово звертала увагу на те, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик. Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, в такому випадку в цій справі відсутні підстави для покладення відповідальності на страхувальника». У примітці до статті 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення зазначено, що особа, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, звільняється від адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, за умови, що учасники дорожньо-транспортної пригоди скористалися правом спільно скласти повідомлення про цю пригоду відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України). Диспозитивність - один з базових принципів судочинства,

Outcome: partial