Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-05 00:00:00

23 січня 2024 року [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду міста Дніпропетровська з вищезазначеною заявою, у якій просив оголосити [PERSON] , 1964 року народження, померлим з дня набрання законної сили рішенням суду. Заява мотивована тим, що заявник є рідним племінником [PERSON] , який є співвласником 1/6 частини житлового будинку [ADDRESS] . В 1990 році [PERSON] покинув місце свого проживання та поїхав на пошуки роботи. По теперішній час місцезнаходження останнього невідоме, будь-який зв`язок із ним втрачено. Інші родичі, окрім заявника, у нього відсутні. Оскільки місце перебування [PERSON] невідоме, у заявника існують перешкоди у вільному розпорядженні своєю власністю. Більше 30 років заявнику нічого не відомо про [PERSON] , його розшук результату не приніс. Ухвалою Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 02 лютого 2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; витребувано в Адміністрації державної прикордонної служби України інформацію про перетин громадянином України [PERSON] , [INFO] , державного кордону України з березня 2022 року по теперішній час; витребувано в Державній міграційній службі України інформацію про поточну адресу реєстрації місця проживання в Україні [PERSON] , [INFO] ; витребувано у Державної податкової служби України відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків щодо [PERSON] , [INFO] , за період з березня 2022 року по теперішній час; витребувано у Пенсійного фонду України відомості за формами ОК-5, ОК-7 та Додаток №9 «Довідка про трудовий та страховий стаж», що відображають дані про трудову діяльність громадянина [PERSON] , [INFO] , та відрахування, що ним сплачувались; щодо можливого призначення пенсії, будь-яких інших видів соціальної допомоги за період з березня 2022 року по теперішній час; витребувано з ГУНП в Дніпропетровській області наявні відомості про громадянина [PERSON] , [INFO] , зокрема, про перебування його в розшуку; притягнення його до адміністративної та/або кримінальної відповідальності; іншу наявну інформацію щодо вказаної особи, місцеперебування якої невідоме. У судовому засіданні заявник заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник заінтересованої\~особи \~Другої Дніпровської\~державної нотаріальної\~контори Південного\~міжрегіонального управління\~Міністерства юстиції\~(м.Одеса) у судове засідання не з`явився, письмово просив розглядати справу без його участі. Представник заінтересованої\~особи \~Відділу державної\~реєстрації актів\~цивільного стану\~по Новокодацькому\~та Чечелівському\~районах у\~місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) у судове засідання не з`явився, письмово просив розглядати справу без його участі. Суд, вислухавши пояснення заявника, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що заявлені вимоги задоволенню не підлягають за наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є племінником [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження заявника (а.с. 34), витягами з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу та про державну реєстрацію народження від 30 січня 2024 року (а.с. 35-36), свідоцтвом про народження [PERSON] (а.с. 60). Відповідно до акту № 9 від 16 січня 2024 року [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не проживає з 1990 року (а.с. 24). У відповіді ВП № 3 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області від 13 грудня 2023 року зазначено, що Відділенням розглянуто звернення [PERSON] про необхідність встановлення місцезнаходження дядька [PERSON] . Дана подія зареєстрована до ІКС «ІПНП України» (ЄО) № 27356 від 08 грудня 2023 року. У матеріалах вказаного звернення відсутня дата народження та копії документів, що посвідчують особу [PERSON] . Проведеною перевіркою за ІКС «ІПНП України» відомості про [PERSON] не виявлено (а.с. 23). Згідно з відповіддю Центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 02 лютого 2024 року відомостей щодо перетину державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією [PERSON] з березня 2022 року по теперішній час в Базі даних не виявлено (а.с. 42). За інформацією, наявною в Єдиному державному демографічному реєстрі, відомостей стосовно [PERSON] не встановлено (а.с. 44). У відповіді Управління інформаційно-аналітичної підтримки ГУНП в Дніпропетровській області від 11 березня 2024 року зазначено, що станом на 07 березня 2024 на території України року у відношенні [PERSON] інформація про притягнення до кримінальної відповідальності та засудження відсутня. Відомості щодо притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності на території Дніпропетровської області відсутні. Інформація про перебування в розшуку [PERSON] відсутня (а.с. 46). Згідно з відповіддю Департаменту з питань цифрового розвитку, цифрових трансформацій і цифровізацій від 27 березня 2024 року станом на березень 2024 року [PERSON] на обліку як одержувач пенсії та інших соціальних виплат не перебуває (а.с. 51). Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч. ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 46 ЦК України фізична особа може бути оголошена судом померлою, якщо у місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування протягом трьох років, а якщо вона пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку, - протягом шести місяців, а за можливості вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру - протягом одного місяця після завершення роботи спеціальної комісії, утвореної внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. Указана норма містить декілька окремих випадків, на підставі яких суд робить вірогідне припущення про смерть громадянина. Статтею 47 ЦК України визначено, що правові наслідки оголошення фізичної особи померлою прирівнюються до правових наслідків, які настають у разі смерті. Згідно з частиною першою статті 306 ЦПК України у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Як зазначив заявник оголошення [PERSON] померлим необхідно йому для вільного розпорядження своєю власністю, в т.ч. для реєстрації місця проживання дружини заявника. Оголошення громадянина померлим має своїм призначенням усунення невизначеності, яка склалася у правовідносинах за участю особи, яка тривалий час є відсутньою за місцем свого постійного проживання і місце перебування якої невідоме. Рішення про оголошення фізичної особи померлою може бути прийняте судом за наявності таких підстав: 1) відсутність особи в місці її постійного проживання; 2) відсутність відомостей про місце її перебування протягом трьох років, а якщо вона зникла безвісті за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку, - протягом шести місяців; 3) неможливість одержання відомостей про місце перебування особи, незважаючи на вжиті заходи. Особливістю цієї категорії справ, є те, що висновок суду про оголошення громадянина померлим ґрунтується на юридичному припущенні смерті особи. Сама по собі відсутність відомостей про місце перебування фізичної особи протягом трьох років у місці її постійного проживання не може бути підставою для оголошення цієї фізичної особи померлою. Суд повинен мати достатні належні та допустимі докази для встановлення обставин, на підставі яких можливо зробити вірогідне припущення про смерть громадянина. При цьому на наявність права, а не обов`язку суду оголосити фізичну особу померлою за умови відсутності у місці її постійного проживання відомостей про місце її перебування протягом трьох років прямо вказує зміст частини першої статті 46 ЦК України. При розгляді справ вказаної категорії судам слід, крім іншого, з`ясовувати, чи може бути відсутність особи умисною. Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 226/3053/18 (провадження № 61-11048св19). Відсутність безумовних доказів або суперечність у доказах на підтвердження обставин, що надаються заявником та/або заінтересованими особами, унеможливлює оголошення особи померлою. Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 461/424/15-ц (провадження № 61-35636св18). Звертаючись до суду із заявою, [PERSON] констатує факт відсутності будь-якого зв`язку з [PERSON] та відомостей про місце його знаходження, як одну з передумов для звернення до суду з відповідною заявою. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] зазначили, що давно не бачили [PERSON] , місце його перебування їм не відоме. Разом з тим, заявником не надано належних та допустимих доказів відсутності [PERSON] в місці його постійного проживання. Акт № 9 від 16 січня 2024 року (а.с. 24), наданий заявником, складений зі слів сусідів лише в 2024 року, тому не може бути належним та допустимим доказом не проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] з 1990 року. Належні та допустимі докази для встановлення обставин, на підставі яких можливо було б зробити вірогідне припущення про смерть [PERSON] у матеріалах справи відсутні. Суд, враховуючи відсутність доказів на підтвердження обставин, які б давали достатні підстави для задоволення вимог про оголошення [PERSON] померлим, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви [PERSON] про оголошення [PERSON] померлим. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed