Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-12 00:00:00

Позивач [PERSON] в особі представника - адвоката Сушка Р.М. звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з данною позовною заявою. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 17.05.2024 року прийнято дану позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 07.06.2024 року від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву. Ухвалою суду від 06.08.2024 року закрито підготовче засідання, призначено розгляд справи по суті. Позивач, звертаючись до суду обгрунтовує позов тим, що 22.09.2017 року він був затриманий працівниками Національної поліції в порядку п. 1 ч. 1 ст. 208 КПК України. 23.09.2017 року [PERSON] з порушенням строків, передбачених ч. 2 ст. 278 КПК України, через більш ніж 24 години з моменту затримання вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017100020009614 від 05.09.2017 року. Позивач обвинувачувався в тому, що він без передбаченого законом дозволу придбав зброю та набої (боєприпаси), які в подальшому зберігав за місцем проживання. В ході обшуку 22.09.2017 року за місцем його тимчасового проживання, в домоволодінні іншої особи, позивач фактично був затриманий приблизно о 08:50, що встановлено ухвалою суду від 25.09.2017 року слідчого судді Дарницького районного суду міста Києва у справі № 753/17473/17. В той же час, в протоколі затримання час фактичного затримання вказаний як 13:10 год. 22.09.2017 року, що не відповідає дійсності. Як зазначено у вищевказаній ухвалі: «В суді встановлено, що зазначений у протоколі затримання час фактичного затримання [PERSON] - 13:10, - не відповідає дійсності, і фактично його затримано не пізніше 08:50, оскільки саме в цей час в його житлі було розпочато обшук, а отже саме з цього моменту він через підкорення наказу був змушений залишатися поряд з уповноваженою особою». Таким чином, позивача було затримано і притягнуто до кримінальної відповідальності з істотним порушенням його прав на захист, що констатовано виправдувальним вироком суду першої інстанції та ухвалою суду апеляційної інстанції. Таким чином, позивач з моменту затримання фактично був позбавлений волі та тримався під вартою понад три доби, до 25.09.2017 р. Ухвалою суду від 25.09.2017 слідчого судді Дарницького районного суду міста Києва у справі № 753/17473/17 було відмовлено у задоволенні клопотання сторони обвинувачення щодо обрання позивачу запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Однак, тією ж ухвалою на думку позивача йому неправомірно обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту. Не зважаючи, що строк домашнього арешту сплинув 25.11.2017 року, позивач фактично перебував під домашнім арештом понад встановлений законом строк, до 27.11.2017 року, до протиправного звернення сторони обвинувачення до суду з клопотанням про продовження домашнього арешту, у задоволенні якого через істотні порушення стороною обвинувачення вимог кримінального процесуального закону було відмовлено слідчим суддею Дарницького районного суду міста Києва. Позбавлення волі, перебування в ізоляторі тимчасового тримання, а в подальшому перебування під домашнім арештом призвело до порушення у позивача сталих життєвих зв`язків, погіршення відносин з оточуючими, моральних та душевних страждань, панічних атак. Від позивача відсторонились друзі, близькі, дівчина, почались розмови та осуджуючі погляди оточуючих. Позивач був позбавлений нормального сну, апетиту, з`явилась апатія до життя. Крім того, вищевказані обставини потягли істотні погіршення стану здоров`я батьків позивача, що також потягло значні душевні страждання через його хвилювання і побоювання за життя і здоров`я батька і матері, а також призвели до розриву стосунків позивача з його рідною сестрою [PERSON] , яка є власницею домоволодіння, де проведено протиправний обшук. Тобто, протиправні дії сторони обвинувачення призвели до розриву родинних стосунків позивача, через що останній зазнав значних душевних страждань. 15.12.2017 року відносно позивача було складено та затверджено обвинувальний акт, який направлено до Дарницького районного суду міста Києва. Вироком Дарницького районного суду міста Києва від 15.07.2022 року [PERSON] визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення обвинуваченим даного кримінального правопорушення.Ухвалою Київського апеляційного суду від 12.10.2023 року вирок Дарницького районного суду міста Києва від 15.07.2022 року залишено без змін. Таким чином, протягом 2017-2023 років позивач незаконно перебував під слідством та судом. Внаслідок вказаних подій, позивач постійно перебував під емоційним тиском, оточуючі критично оцінювали його діяльність та ставились до нього з острахом, намагались уникати спілкування з ним. Під час цього позивач незаконно був позбавлений волі, перебував під вартою і домашнім арештом. Він та члени його сім`ї відчували постійний пригнічення від протиправно застосованого запобіжного заходу, а в подальшому - острах перед можливістю застосування інших запобіжних заходів, в тому числі тримання під вартою. У зв`язку з чим, позивач зазнав моральних переживань, було порушено звичайний уклад його життя та нормальні соціальні стосунки. Таким чином, позивач вважає, що він має право на стягнення моральної шкоди, яку останній оцінює 581 333,33 грн., а тому позивач змушений був звертатись до суду з вказаним позовом, також позивач просить стягнути з Державного бюджету України на його користь понесені ним витрати на правову допомогу в розмірі 320 000 грн. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд ухвалити рішення про задоволення позову. Представник Київської міської прокуратури - Котляр Т.М. підтримала відзив на позовну заяву та просила в задоволені позову відмовити, посилаючись на наступне. З матеріалів справи слідує, що позивач пред`явив даний позов до неналежного відповідача, так як кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин.Крім того, частиною 5 ст.4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зав`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до статті 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави.При цьому, слід врахувати, що період перебування позивача під слідством чи судом складає 6 років і 20 днів, тобто повних 72 місяці, починаючи з 22.09.2017 року до 23.10.2023 року. Доказів, як фізичного чи психічного впливу, що за твердженнями позивача, призвело до негативних наслідків морального характеру, позивачем до суду не надано. Водночас, позивачем не обґрунтовано заявлено суму морального відшкодування, не надано доказів, які б підтверджували наявність підстав для стягнення шкоди у розмірі 581 333,00 грн., у зв`язку з чим розмір морального відшкодування є недоведеним. Ураховуючи викладене, позовні вимоги про відшкодування шкоди грошової компенсації моральної шкоди, на думку сторони відповідача задоволенню не підлягають. Також просили відмовити і в задоволені позовних вимог щодо відшкодування витрат на правову допомогу. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази, приходить до слідуючого. Судом встановлено - 22.09.2017 року позивач [PERSON] був затриманий працівниками Національної поліції в порядку п. 1 ч. 1 ст. 208 КПК України. 23.09.2017 року [PERSON] було вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017100020009614 від 05.09.2017 року. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 25.09.2017 року у справі №753/17473/17 до [PERSON] застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту строком на 2 місяці, якою було заборонено позивачу залишати житло за адресою: [ADDRESS] , з 20:00 год. до 07:00 год. Вироком Дарницького районного суду міста Києва від 15.07.2022 року [PERSON] визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України та виправдано його у зв`язку з недоведеністю вчинення обвинуваченим даного кримінального правопорушення. Ухвалою Київського апеляційного суду від 12.10.2023 року у справі № 753/23462/17 вирок Дарницького районного суду міста Києва від 15.07.2022 року залишено без змін. У позовній заяві позивач вказує, що він перебував під слідством та судом з 23.09.2017 року до 12.10.2023 року, що складає 6 років та 20 днів, тобто 72 місяця та 20 днів. Конституція України, як основний закон, закріплює в Україні засади державної політики, спрямованої, насамперед, на забезпечення прав і свобод людини та гідних умов її життя. Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Як принцип всієї практичної діяльності держави, всіх її органів та посадових осіб за статтею 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість функціонування держави, їх утвердження і забезпечення і є головним обов`язком держави. На забезпечення ефективного захисту прав та свобод людини направлені норми Конституції України про розповсюдження юрисдикції судів на всі правовідносини, які виникають у державі, а також на відшкодування моральної та матеріальної шкоди, як результат порушених прав фізичних та юридичних осіб. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України). Відшкодування шкоди - один з найважливіших інститутів сучасної правової науки. У законодавстві України передбачено два види шкоди, що підлягає відшкодуванню - шкоду матеріальну і шкоду моральну. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України). Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Згідно з пунктами 1, 5 частини першої статті 3 цього Закону у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, а також моральна шкода. Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 частини першої статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади) (частина перша статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Саме до таких нормативних актів відноситься й Закон № 266/94-ВР. Для визначення порядку виконання цього Закону було також прийнято наказ Міністерства юстиції України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 «Про затвердження Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» (далі - наказ № 6/5/3/41). Відповідно до положень статті 3 цього Закону в наведених у статті 1 випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в дохід держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. При цьому положення статті 4 цього Закону визначають відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, за рахунок державного бюджету, повернення майна в натурі - пунктом 2 , а в разі неможливості такого повернення - відшкодування його вартості за рахунок тих підприємств, установ, організацій, яким його передано безоплатною. Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, при цьому встановлення розміру грошових доходів, втрачених громадянами унаслідок незаконних дій зазначених органів, віднесено до компетенції цих органів, в тому числі і судом. Таким чином судом встановлено, що період перебування [PERSON] під слідством та судом складає 6 років і 20 днів, тобто повних 72 місяці. починаючи з дня порушення кримінальної справи - 22.09.2017 р. до дати проголошення вироку суду -23.10.2023 р. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Статтею 15, 16 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, який не суперечить засадам цивільного законодавства. Способами захисту є зокрема відшкодування майнової та моральної шкоди. Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено також у статях 56, 62 Конституції України, статтях 1167, 1176 ЦК України. За частиною 3 статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» , завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Пунктом 6 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» громадянинові, відповідний орган, зазначений у п. 11 цього Положення одночасно з повідомленням про закриття справи в стадії дізнання і попереднього слідства або з копією виправдувального вироку, що набрав законної сили, або постановою (ухвалою) суду (судді) направляє повідомлення, в якому роз`яснює, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав. Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідно до вищезазначених норм закону, позивач має право на відшкодування спричиненої йому незаконним притягненням до кримінальної відповідальності моральної шкоди. Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600 гривень. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Пунктом 2 ст. 23 ЦК України визначено, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. У постанові Верховного Суду від 21.10.2020 року по справі № 336/4824/18 зазначено, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Крім того, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір. У постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що розмір відшкодування моральної шкоди залежить від глибини фізичного болю та страждань, які були заподіяні особі. Суд критично ставиться до позиції відповідача стосовно викладеного, до їх посилань на те, що позивачем не доведено спричинення йому моральної шкоди, оскільки Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено безумовне право на відшкодування моральної шкоди у розмірах і порядку, встановленому в ньому, у випадку постановлення виправдувального вироку суду. Суд вважає, що незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, та окремо обранням різних по суворості запобіжних заходів, позивачу завдано моральної шкоди, оскільки кримінальне переслідування негативно вплинуло на його соціальні зв`язки, позивачу завдано значних душевних страждань, які виразилися, у руйнуванні професійних планів, а також у негативному впливі на честь, гідність та ділову репутацію позивача, порушення стосунків з родиною. Внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності позивач повинен був змінювати звичайний спосіб життя та пристосовуватися до іншого способу, як життя, так і побуту. Так, наведенні обставини призвели до порушення нормальних життєвих та соціальних зв`язків, оскільки обвинувачення у вчиненні злочину негативно вплинуло на його в`язок з суспільством. Крім того, суд вважає, що затримання та тримання особи під вартою, тривалий час досудового розслідування та судового розгляду є фактором завдання психологічного тиску на людину та безумовно є підтвердженням завдання моральної шкоди цій людині. Таким чином, суд дійшов висновку про наявність підстав для покладення на державу обов`язку відшкодувати позивачеві завдану йому моральну шкоду. Держава є відповідальною за ефективність тієї системи органів, що створені нею для виконання тієї чи іншої публічно-каральної функції. Держава бере участь як у приватних, так і публічних відносинах. У правових відносинах держава розглядається як цілісний орган, усі структурні підрозділи якого мають ефективно функціонувати. У ситуації, коли органи держави здійснюють із порушенням усіх розумних строків досудове розслідування, суд приходить до висновку про неефективність усього механізму державного управління стосовно позивача в цілому, так і про неефективність досудового розслідування, в якому позивач є заявником. Втім, судом не знайдено підстав для повного задоволення позовних вимог [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, оскільки суд вважає, що сума, яка дорівнює 581 333,33 грн., на стягненні якої наполягає позивач, є явно завищеною, не відповідає ступеню та характеру моральних страждань, не є розумною та справедливою. При розрахунку моральної шкоди, суд погоджується з позицією відповідача, що розрахунок слід проводити в кратному відношенні до розміру мінімальної заробітної плати в залежності від того, чи було в певний період по відношенню до позивача застосовано запобіжний захід, чи ні та який саме запобіжний захід, чи був він взагалі застосований в певний період часу, чи останній перебував під слідством та судом без запобіжних заходів. Втім, з розміром кратності, на якому наполягає позивач, суд не погоджується та вважає його явно завищеним та таким, що не відповідає критеріям розумності та справедливості, а також ступеню та характеру моральних страждань (під час кожного з запобіжний заходів або під час перебування під слідством чи судом, втім без запобіжних заходів). Отже, загальний розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню з Державного бюджету України шляхом списання коштів у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду на користь позивачки складає 116 267,00 грн. (72х1600+20/30х1600=116 267). Щодо позовної вимоги про відшкодування позивачу витрат на правову допомогу, судом встановлено слідуюче. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч.1-6 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч.4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження понесених витрат на отримання професійної правничої допомоги до суду надано договір про надання правничої допомоги №46/05/2024-Ц від 08 травня 2024 року; договір №б/н про надання правової допомоги від 22.09.2017 р.; угоду №1 про затвердження суми гонорару адвоката від 22.09.2017 р.; угоду №2 про затвердження суми гонорару адвоката від 25.12.2017 р.; угоду №3 про затвердження суми гонорару адвоката від 01.09.2022 р.; Акт приймання передачі грошових коштів від 26.09.2017 р.; Акт приймання передачі грошових коштів 01.10.2017 р.; Акт приймання передачі грошових коштів від 16.10.2017 р.; Акт приймання передачі грошових коштів від 02.11.2017 р.; Акт приймання передачі грошових коштів від 26.12.2017 р.; Акт приймання передачі грошових коштів від 01.12.2017 р.; Акт прийому-передачі робіт (надання послуг) від 12.12.2017 р.; Акт прийому-передачі робіт (надання послуг) від 15.07.2023 р.; Акт прийому-передачі робіт (надання послуг) від 12.10.2023 р.;Акт прийому передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 12.12.2017 р.; Акт приймання передачі грошових коштів від 12.02.2018 р.; Акт приймання передачі грошових коштів від 20.03.2018 р.; Акт приймання передачі грошових коштів від 05.11.2018 р.; Акт приймання передачі грошових коштів від 09.01.2018 р.; Акт приймання передачі грошових коштів від 01.12.2022 р.; Акт приймання передачі грошових коштів від 05.09.2022 р.; Акт приймання передачі грошових коштів від 01.05.2020 р.; Акт приймання передачі грошових коштів від 15.03.2019 р.; Акт приймання передачі грошових коштів від 15.12.2019 р.; копії квитанцій до прибуткового касового ордера за різні дати за період вересень 2017 р. - травень 2024 р.; Акт приймання передачі грошових коштів від 23.03.2023 р.; Акт приймання передачі грошових коштів від 02.02.2023 р.; ордер на надання правничої допомоги. Враховуючи викладене, а також те, що заявлені позивачем витрати у сумі 320 000 000 грн. є занадто завищеними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді, затраченим ним часом на надання правничої допомоги, а тому суд дійшов висновку про стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 160 000 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відтак, пред`явлений позов є підлягає частковому задоволенню. Відповідно до пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду. На підставі викладеного,

Outcome: partial