Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом та просить розірвати шлюб між ним та відповідачем, визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , та [PERSON] разом з ним як батьком і як основним та єдиним утримувачем, та таким, що самостійно виховує дітей. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 23 червня 2011 року між ним та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м. Дрогобичу Дрогобицького міського управління юстиції Львівської області, актовий запис №217. Від даного шлюбу у них народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] [INFO] . У серпні 2023 року його дружина, [PERSON] , забрала всі свої речі та переїхала проживати у будинок своїх батьків, який знаходиться по [ADDRESS] . Діти залишилися проживати разом з ним. Йому стало відомо, відповідачка планує виїхати на постійне місце проживання закордон з іншим чоловіком, що стало причиною звернення до суду з даною позовною заявою. Син [PERSON] та дочка [PERSON] повністю перебувають на його утриманні, він займається їхнім вихованням, вони зростають під його наглядом та проживають з ним за адресою: [ADDRESS] . Він самостійно виховує та утримує дітей, які знаходяться на повному його утриманні. Відповідачка вже більше року не проявляє інтерес до життя дітей, не телефонує до них, не бере участі у матеріальному забезпеченні та вихованні. Відтак, діти перебувають на його повному утриманні, і він одноосібно відповідає за їхнє виховання та утримання. Відповідачка відмовилася від своїх батьківських обов`язків, не піклується про фізичне та моральне виховання дітей та не забезпечує їх матеріально - повністю самоусунулась від виховання, не цікавиться життям та здоров`ям дітей. Так як відповідачка не бажає проживати з ними однією сім`єю та виховувати спільно дітей, оскільки планує перебратися на постійне місце проживання закордон, що фактично призвело до подання цього позову, він звернувся до відділу - служби у справах дітей виконавчого комітету Дрогобицької міської ради із заявою про визначення місця проживання дітей з батьком, та очікує на їхнє рішення. Оскільки їх шлюб з відповідачкою фактично розпався, він проживає разом з дітьми, то за таких обставин, вважає, що шлюб між ними слід розірвати, так як вони перестали розуміти один одного, у них різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння, і подальше перебування у такому шлюбі суперечить їхнім інтересам та інтересам їх дітей, а тому просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Ухвалою судді від 23.07.2024, після одержання судом інформації відповідного органу про місце реєстрації відповідача, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 01.08.2024. 29.07.2024 від позивача надійшло клопотання про долучено письмових доказів на підтвердження позовних вимог, а саме: виписки лікаря-спеціаліста, акту обстеження умов проживання від 22.07.2024, висновку практичного психолога за результатами психологічного дослідження № 76 від 19.07.2024, податкової декларації платника єдиного податку, та квитанції про сплату судового збору за позовними вимогами. 01.08.2024 до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від відповідача [PERSON] поступив відзив на позовну заяву позивача у якому остання вказує, щов даний час вона знаходиться на етапі планування переїзду за кордон з метою побудови кар`єри та створення нового життя, вона не може забрати дітей до себе. Позивач має доходи, його фінансовий стан дозволяє забезпечити дітей всім необхідним. Стосовно розірвання шлюбу, не заперечує, оскільки вони з позивачем тривалий час разом не проживають. Вони відвикли один від одного, перестали розуміти один одного, припинили шлюбні стосунки. Примирення та збереження шлюбу між ними неможливе. Крім цього вказала, що позовні вимоги позивача просить задоволити, розгляд справи проводити без її участі. У зв`язку з визнанням позову, просить стягнути з неї половину розміру судових витрат, судові засідання у даній справі проводити без її участі. В підготовче судове засідання позивач не з`явився, 01.08.2024 подав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив розглянути справу у підготовчому судовому засіданні. Відповідачка в підготовче судове засідання, яке призначалось на 01.08.2024 не з`явилася, попередньо подавши суду заяву про розгляд справи у її відсутності із зазначенням про відношення до заявленого позову, просила розглянути справу у підготовчому судовому засіданні. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Органу опіки та піклування виконавчого комітету Дрогобицької міської ради 01.08.2024 подала суду заяву у якій просить розглядати справу у її відсутності. Заперечень з приводу задоволення позову у поданій заяві не висловила, не заперечила проти його задоволення. За результатами підготовчого провадження, у відповідності до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Перевіривши матеріали справи, суд оцінивши докази у сукупності, вважає, що позов є підставним та підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Так, вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 51 Конституції України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні положення містяться у частині 1 статті 24 Сімейного кодексу України, якою передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Положеннями частин 3 та 4 Сімейного кодексу України визначено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Отже, одним із принципів побудови сімейних та шлюбних відносин є принцип вільної згоди та добровільності їх існування. Шлюбні відносини тривають доти, доки існує бажання подружжя і надалі виконувати сімейні функції і надалі реалізовувати завдання сім`ї. Кожен з подружжя у будь-який час за наявності підстав, які унеможливлюють подальше шлюбне життя, має право висловити своє бажання розірвати шлюбні відносини. Реалізація цього права, яким наділений кожен з подружжя, повинна відбуватися з чіткім дотриманням матеріальних та процесуальних норм, для запобігання порушення інтересів іншого з подружжя або прав та інтересів дітей. Згідно з частиною 2 статті 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Матеріалами справи встановлено, що 23 червня 2011 року між сторонами [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м. Дрогобичу Дрогобицького міського управління юстиції Львівської області, актовий запис № 217, що стверджується свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER] . Від даного шлюбу у сторін народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , та [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Згідно з частиною 2 статті 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Частиною 3 статті 105 Сімейного кодексу України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Позивач скористався даним правом та звернувся до суду з цим позовом, наполягає на розірванні, оскільки не має наміру зберігати шлюб з відповідачем. Як встановлено, причиною припинення шлюбно-сімейних відносин сім`ї сторін по справі являється те, щоу серпні 2023 року відповідач [PERSON] забрала всі свої речі та переїхала проживати у будинок своїх батьків, який знаходиться по [ADDRESS] , та як планує виїхати на постійне місце проживання закордон з іншим чоловіком. Встановлено, що відповідачка майже рік не проживає з позивачем, вони не ведуть спільного господарства, не утримує дітей. Шлюбні відносини між подружжям припинені, спільного господарства вони не ведуть, а сам шлюб носить лише формальний характер. Сім`я розпалася та існує формально. З огляду на те, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, тому відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. При таких обставинах суд вважає, що причини, які спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, та їх неповнолітнім дітям, внаслідок чого їхній шлюб слід розірвати. Після розірвання шлюбу за відповідачем прізвище [PERSON] залишити без змін. Щодо позову в частині визначення місця проживання дитини, суд виходить з того, що відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. Відповідно до вимог статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Частиною 8 статті 7 СК України визначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Як встановлено вище, [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . За наслідками розгляду позовної вимоги про розірвання шлюбу судом прийнято рішення про розірвання шлюбу між подружжям [PERSON] . Вказаним рішенням встановлено, що обставини справи об`єктивно свідчать про те, що після фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами по справі наявний спір про визначення місця проживання їхніх малолітніх дітей. Позивач, з урахування інтересів дітей та їх прихильності до нього, як батька, вважає, що діти повинні і надалі залишитись проживати разом з ним. Разом з тим, судом встановлено, що малолітні[PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] - проживають разом з батьком - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що стверджується витягом № 008656/10-2024, виданий відділом ЦНАП Дрогобицької міської ради Львівської області. Мати дітей - [PERSON] зареєстрована у [ADDRESS] , що підтверджується відповіддю № 702999 від 23.07.2024 з Єдиного державного демографічного реєстру. За заявою [PERSON] комісією відділу служби у справах дітей виконавчого комітету Дрогобицької міської ради проведено обстеження умов проживання та складено акт обстеження умов проживання, яким встановлено, що [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] - проживають разом з батьком - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Діти забезпечені усім необхідним для проживання та розвитку, порушень прав дітей не виявлено. Крім цього, згідно письмових пояснень свідків-сусідів: [PERSON] та [PERSON] підтверджується той факт, що відповідачка вже більше року не проявляє інтерес до життя дітей, не телефонує до них, не бере участі у матеріальному забезпеченні та вихованні. Діти перебувають на повному утриманні батька, і він одноосібно відповідає за їхнє виховання та утримання. Крім того, свої пояснення надала хресна мама сина [PERSON] - [PERSON]. , яка засвідчила, що тривалий час дітьми опікується батько [PERSON] . Місце перебування матері, [PERSON] невідоме, зв`язку з нею немає, на сімейних святах не з`являється. Батько повністю займається дітьми і забезпечує їх усім необхідним. Відповідно до пояснень бабусі дітей, [PERSON] , відповідачка не приймає участі у вихованні своїх дітей. Вихованням дітей займається батько [PERSON] самостійно без участі матері. Діти знаходяться на повному його утриманні. До матеріалів справи додаються пояснення класного керівника сина [PERSON] , який навчається у 6-му класі Ліцею №4 імені Лесі Українки Дрогобицької міської ради Львівської області, яка засвідчила, що у шкільному житті дитини участь приймає батько. Дитина завжди охайна, усміхнена, з дорослими поводить себе ввічливо, з однолітками привітно та дружелюбно. Батько учня є постійним учасником батьківських зборів. Уразі потреби зв`язок підтримують тільки з батьком, з матір`ю зв`язку немає. Аналогічні пояснення надала вчитель з англійської мови [PERSON] . Відповідно до висновку практичного психолога [PERSON] від 19.07.2024 за результатами психологічного дослідження № 76, рекомендується з метою збереження ментального здоров`я дітей [PERSON] і [PERSON] запобігання травматизації, виникнення в малолітніх дітей невротичних розладів і деформації особистості, яка перебуває на стадії формування, визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] і [PERSON] на користь батька [PERSON] . Для покращення психологічного стану дітей рекомендується пройти курс психокорекційних занять. Згідно ч. 4 статті 19 СК України та передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Згідно ст. 19 СК України визначено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Разом з тим, органом опіки та піклування не надано висновку щодо розв`язання спору, з врахуванням поданої заяви представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Органу опіки та піклування виконавчого комітету Дрогобицької міської ради про розглядати справу у її відсутності, суд вважає за можливе провести розгляд справи за наявними у справі доказами. Разом з тим, пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції ООН про права дитини, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Судом беззаперечно встановлено, що даний час малолітні[PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] повністю адаптовані до соціально-сімейних умов, створених їх батьком. Таким чином, за переконанням суду, у якнайкращих інтересах дітей буде збереження їхніх теперішніх зв`язків, які забезпечать їм розвиток у безпечному, спокійному та стійкому середовищі. За таких обставин суд вважає вимоги позивача є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Розподіл судових витрат у справі, котрі полягають у сплаті позивачем судового збору за пред`явлення позовної заяви до суду із вимогами немайнового характеру і підтверджуються квитанціями, враховуючи позицію відповідача, а тому слід стягнути з [PERSON] половину розміру судових витрат, що кореспондується з вимогою ст. 142 ЦПК України. Доказів понесення учасниками справи інших судових витрат, пов`язаних з її розглядом, окрім як сплати судового збору за пред`явлення позовної заяви до суду, матеріали цієї справи не містять.

Outcome: approved