Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-05 00:00:00

08.03.2024 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , в якому просить стягнути з [PERSON] 64000 грн. боргу та з [PERSON] 616200 грн. боргу. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що в період з 16.09.2018 року до 29.10.2019 року передав в позику [PERSON] 616200,00 грн., а за період з 12.06.2019 року до 10.09.2019 року надав в позику [PERSON] 64000,00 грн. 24.01.2024 року надіслав відповідачам письмові вимоги про повернення боргу. Станом на момент звернення до суду, грошових коштів не повернуто, чим порушено взяті на себе зобов`язання, а тому вважає, що ці кошти слід стягнути з відповідачів в судовому порядку. Ухвалою судді від 18.04.2024 року відкрито провадження у справі та вирішено розглядати таку за правилами загального позовного провадження. 17.04.2024 року через підсистему «Електронний Суд» представником позивача, адвокатом Сендегою Т.Р., подано заяву про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на все нерухоме та рухоме майно, транспортні засоби, грошові кошти, які знаходяться на рахунках в банківських установах, що належать [PERSON] та [PERSON] в межах ціни позову, мотивуючи тим, що це реально може забезпечити рішення суду по даній справі. Ухвалою суду від 24.04.2024 року заяву представника позивача про забезпечення позову повернуто представнику позивача, оскільки така не відповідає вимогам ст.151 ЦПК України. 26.04.2024 року представником позивача, адвокатом Сендегою Т.Р., повторно подано через підсистему «Електронний Суд» заяву про забезпечення позову з аналогічними вимогами стверджуючи, що не вжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких позивач звернувся до суду. Ухвалою суду від 24.04.2024 року заяву позивача про забезпечення позову частково задоволено, накладено арешт на рухоме і нерухоме майно та грошові кошти (в тому числі ті, що знаходяться на банківських рахунках), які належать відповідачу [PERSON] , в межах заявлених позовних вимог - 616200 грн., та накладено арешт на рухоме і нерухоме майно та грошові кошти (в тому числі ті, що знаходяться на банківських рахунках), які належать відповідачу [PERSON] , в межах заявлених позовних вимог - 64 000 грн. Відзив від відповідачів на адресу суду не надходив. Ухвалою суду від 19.06.2024 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. 06.08.2024 року через підсистему «Електронний Суд» представником відповідача [PERSON] , адвокатом Дяків Д.І., подано заяву про застосування строку позовної даності, мотивуючи тим, що як вказує позивач [PERSON] нібито брав кошти у період з 16.09.2018 року до 29.10.2019 року, то строк позовної давності спливає 29.10.2022 року, а [PERSON] нібито брав кошти у період з 12.06.2019 року до 10.09.2019 року, то строк позовної давності сплив 10.09.2022 року. В судовому засіданні представник позивача, адвокат Сендега Т.Р., позов підтримав повністю із підстав, викладених у позовній заяві, та просив такий задовольнити. Представник відповідача [PERSON] , адвокат Дяків Д.І., в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, просив застосувати наслідки спливу позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про день, час та місце слухання справи. Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача [PERSON] , дослідивши матеріали справи та всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За вимогами ст. ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що позивач здійснив на користь відповідача [PERSON] переказ грошових коштів: 16.09.2018 року у розмірі 4000,00 грн., 20.09.2018 року - 2000,00 грн., 19.10.2018 року - 41600,00 грн., 14000,00 грн., 14400,00 грн. та 9000,00 грн., 22.10.2018 року - 3000,00 грн., 26.10.2018 року - 30000,00 грн. та 28000,00 грн., 29.10.2018 року - 5000,00 грн., 30.10.2018 року - 80000,00 грн. та 81200,00 грн., 01.11.2018 року - 15000,00 грн., 15000,00 грн. та 15000,00 грн., 02.11.2018 року - 12500,00 грн., 19.11.2018 року - 40000,00 грн., 40000,00 грн. та 2500,00 грн., 22.11.2018 року - 5000,00 грн. та 8000,00 грн., 26.11.2018 року - 10000,00 грн., 01.12.2018 року - 14000,00 грн., що підтверджується довідкою АТ КБ «Приватбанк» від 10.08.2023 року (а.с.24-26) та платіжними інструкціями АТ КБ «Приватбанк» (а.с.42, 43, 45-64, 66), 04.10.2018 року - 100000,00 грн., 28.11.2018 року - 2000,00 грн., що підтверджується довідкою АТ КБ «Приватбанк» від 10.08.2023 року (а.с.17) та платіжними інструкціями АТ КБ «Приватбанк» (а.с.44, 65), 29.10.2019 року - 25000,00 грн., що підтверджується довідкою АТ КБ «Приватбанк» від 10.08.2023 року (а.с.16) та платіжною інструкцією АТ КБ «Приватбанк» (а.с.67). Всього 616200,00 грн. [PERSON] здійснив на користь відповідача [PERSON] переказ грошових коштів: 12.06.2019 року - 20000,00 грн. та 5000,00 грн., 02.09.2019 року - 7000,00 грн., 07.09.2019 року - 10000,00 грн. та 9000,00 грн., 10.09.2019 року - 10000,00 грн. та 3000,00 грн., що підтверджується довідкою АТ КБ «Приватбанк» від 10.08.2020 року (а.с.27) та платіжними інструкціями АТ КБ «Приватбанк» (а.с.31-37). Всього 64000,00 грн. Зазначені кошти надані відповідачам [PERSON] та [PERSON] як позика, що підтверджується перепискою сторін у мобільному застосунку (а.с.14, 15, 18-23). Відповідачі цієї обставини не заперечували. 24.01.2024 року [PERSON] надіслав відповідачу [PERSON] вимогу про повернення боргу у розмірі 64000,00 грн. (а.с.28-30), а також того ж дня надіслав відповідачу [PERSON] вимогу про повернення боргу у розмірі 616200,00 грн. (а.с.38-41). Однак, позичені кошти відповідачі не повернули. За таких обставин, між сторонами виникли правовідносини з договору позики. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позивач не надав суду ані договору позики, ані розписки позичальників. Разом з тим, згідно зі ст.218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. За встановлених обставин справи, зважаючи, що позивач надав беззаперечні докази передання відповідачам [PERSON] визначеної грошової суми у позику та прийняття такої відповідачами, суд дійшов висновку про визнання дійсним договору позики між сторонами. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.09.2022 року у справі № 405/5723/18 вказано, що «саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту». Відтак, відповідачі, отримавши грошові кошти у позику без встановленого строку їх повернення, взяли тим самим на себе зобов`язання з повернення боргу на вимогу кредитора [PERSON] , однак такий не повернули, що і стало підставою для звернення до суду з позовом. Суд врахував, що за встановленими обставинами справи, сторонами не погоджено умови щодо строку повернення суми боргу, а тому такий строк настає на вимогу кредитора у порядку, визначеному у абзаці другому частини першої статті 1049 ЦК України, згідно з яким якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] надав докази, що строк виконання боржниками зобов`язання з повернення позики настав 24 лютого 2024 року, оскільки вимога про повернення боргу направлена боржнику 24 січня 2024 року. При цьому, позивач, направляючи 24 січня 2024 року вимогу про повернення боргу, вчинив дії, спрямовані на зміну правовідносин, визначивши умови та строки виконання позики, що відповідало первісній волі сторін та змісту такого зобов`язання. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення, невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи, заперечень проти позову відповідачі не надали, наданий позивачем розрахунок заборгованості за договором, відповідачами жодним чином спростовано не було. Отже, прострочена заборгованість відповідача [PERSON] з повернення позики становить 61 6200 грн., а відповідача [PERSON] - 64 000 грн. Таким чином, з відповідача [PERSON] , як боржника, на користь позивача підлягає стягненню заборгованість у розмірі 616 200 грн., а з відповідача [PERSON] у розмірі 64 000 грн. Разом з тим, представником відповідача [PERSON] було заявлено про застосування строку позовної давності до заявлених позовних вимог. За правилами статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.266 ЦК України). Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09,§ 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з подальшими змінами, з 12.03.2020 до 22.05.2020 на всій території України встановлений карантин. Постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 №392, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 22 травня 2020 р. до 31 липня 2020 р. продовжено на всій території України дію карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211. Постановою Кабінету Міністрів України від 22.07.2020 №641, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 1 серпня до 31 серпня 2020 р. продовжено на всій території України дію карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211. Постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236 з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 р. до 31 березня 2022 року продовжено на всій території України дію карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211. Постановою Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 № 630 було внесено зміни, зокрема, до п. 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09.12.2020 р. № 1236, продовживши карантин до 31 серпня 2022 року. Дію карантину, продовжено на всій території України згідно з Постановами КМУ, востаннє Постановою КМУ №1423 від 23.12.2022 строком до 30.04.2023. Дію карантину неодноразово було продовжено на всій території України, востаннє постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2023 № 383 до 30 червня 2023 року. Беручи до уваги вищевказані положення постанов Кабінету Міністрів України, встановлений на території України карантин з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), діяв з 12.03.2020 до 30.06.2023. Також, слід зазначити, що Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом № 2102-IX від 24.02.2022, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. (Строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб згідно з Указом Президента № 133/2022 від 14.03.2022). (Строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб згідно з Указом Президента № 259/2022 від 18.04.2022). (Строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб згідно з Указом Президента № 341/2022 від 17.05.2022). (Строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб згідно з Указом Президента № 573/2022 від 12.08.2022). (Строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб згідно з Указом Президента № 757/2022 від 07.11.2022). На час розгляду справи в суді строк дії воєнного стану в країні триває. Згідно з п.19 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Суд, встановивши направлення відповідачам позикодавцем 24 січня 2024 року вимоги негайного повернення боргу, дійшов висновку, що початок перебігу позовної давності з виконання основного зобов`язання з повернення позики обчислюється після спливу тридцятиденного строку з направлення позивачем вимоги про повернення боргу. З позовом позивач звернувся 08.03.2024 року, тобто в межах строку позовної давності. Доказів протилежного відповідачами до суду не надано. Таким чином, сплив позовної давності до вимог позивача застосуванню не підлягає. Згідно з ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до приписів ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. На підставі вищенаведеного, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті у їх сукупності, суд дійшов висновку, що з відповідача [PERSON] на користь позивача слід стягнути заборгованість за позикою в загальному розмірі 61 6200 грн., а з відповідача [PERSON] на користь позивача слід стягнути заборгованість за позикою в загальному розмірі 64 000 грн. Згідно з ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з чим, з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 5 383,80 грн., а з відповідача [PERSON] - 966,20 грн., сплачений за подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову.

Outcome: approved