Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-29 00:00:00

І. ПРОЦЕДУРА 30.01.2024 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить: - Стягнути з Державного закладу "Спеціалізований (спеціальний) клінічний санаторій ім. В.П. Чкалова" на користь [PERSON] , [INFO] , у порядку відшкодування завданої моральної шкоди 200000 грн. - Стягнути з Державного закладу "Спеціалізований (спеціальний) клінічний санаторій ім. В.П. Чкалова" на користь [PERSON] , [INFO] , середній заробіток за період з дня звільнення до дня поновлення на роботі на посаді сторожа господарської служби Державного закладу "Спеціалізований (спеціальний) клінічний санаторій ім. В.П. Чкалова". Ухвалою суду від 06.02.2024 року провадження по справі відкрито. 19.04.2024 року від ДЗ "Спеціалізований (спеціальний) клінічний санаторій ім. В.П. Чкалова" до суду надійшов відзив. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та просить їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, підтримала наданий до суду відзив та просить в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. ІІ. АРГУМЕНТИ (ДОВОДИ) УЧАСНИКІВ СПРАВИ В своїх позовних вимогах позивач [PERSON] посилається на те, що з 19.04.2018 року він працював сторожем господарської служби в ДЗ "Спеціалізований (спеціальний) клінічний санаторій ім. В.П. Чкалова", виконував вправно свої посадові обов`язки та не мав жодних нарікань з боку колективу чи адміністрації. Позивач вказує, що з травня 2020 року його почали "просити" звільнитися за власним бажанням, оскільки мали намір взяти на його посаду іншого працівника. Після відмови від звільнення за власним бажанням до нього різко змінилося ставлення з доброзичлового до негативного. 30.10.2020 року після двох сфальсифікованих доган позивач був звільнений. Рішенням суду від 22.12.2021 року наказ від 30.10.2020 року №90-о/с про звільнення [PERSON] з посади сторожа господарської служби ДЗ "Спеціалізований (спеціальний) клінічний санаторій ім. В.П. Чкалова" був скасований з поновленням позивача на роботі. Наказом №01-01/091-Адм від 13.09.2023 року було поновлено [PERSON] на роботі, після чого адміністрація зобов`язала позивача звернутися до медичного закладу для проведення медичного огляду з метою вирішення питання можливості виконання обов`язків сторожа. 16.11.2023 року позивача було визнано непридатним для роботи за посадою сторожа, наслідком стало звільнення позивача за згодою сторін з 30.11.2023 року. Позивач [PERSON] в позові зазначає, що з 31.10.2020 року по 13.09.2023 року він був протизаконно позбавлений роботи, перебував у стані перманентного стресу та нервового напруження, було порушено його звичний уклад життя, його було обмовлено - названо крадієм та шахраєм, незаконно звільнено, та позивач був змушений кілька років свого життя присвятити поновленню своїх прав. Це, поряд зі свавіллям, що чинила адміністрація відповідача щодо позивача до його звільнення, у сукупності спричинило непоправну шкоду його здоров`ю, позбавило його можливості взагалі працювати та жити нормальним життям. Поновити свої порушені права в повному обсязі позивач вже ніколи не зможе, тому й вимагає компенсації. При цьому крім відшкодування моральної шкоди позивач вважає за необхідне зобов`язати відповідача провести з ним у повному об`ємі розрахунок за час вимушеного прогулу. У відзиві на позовну заяву представник відповідача ДЗ "Спеціалізований (спеціальний) клінічний санаторій ім. В.П. Чкалова" зазначає, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, та посилається на те, що позивач не надав жодних доказів того, що його заробітна плата була більше та що ДЗ "Спеціалізований (спеціальний) клінічний санаторій ім. В.П. Чкалова" здійснив невірний розрахунок середньої заробітної плати. Представник відповідача зазначає, що середня заробітна плата за час вимушеного прогулу була в повній мірі виплачена [PERSON] та розрахована відповідно до норм чинного законодавства, на підтвердження чого до відзиву додані відповідні розрахункові листи та розрахунок заборгованості. Щодо доводів позивача про погіршення його здоров`я після звільнення відповідач вказує, що позивач самостійно зазначає, що є людиною похилого віку. Позивач не надав суду жодних документів, які б свідчили, що до його звільнення проблем зі здоров`ям у позивача не було. Аналізуючи надану позивачем виписку від 19.10.2021 року, представник відповідача зазначає, що [PERSON] тільки через більше ніж рік після звільнення звернувся до лікаря та сам вважає себе хворим з кінця вересня 2021 року. Оскільки невідомо чим займався позивач після звільнення та що могло спричинити погіршення стану його здоров`я, стверджувати про наявність причинно-наслідкового зв`язку між звільненням та хворобою [PERSON] неможливо. Також представник відповідача зазначає, що тривалість судового процесу не залежала від відповідача. Таким чином, сторона відповідача наголошує на тому, що моральна шкода взагалі відсутня та що протиправної поведінки Санаторію не доведено, адже позивача було поновлено на роботі та сплачено середню заробітну плату за весь час вимушеного прогулу. Окрім того, у відзиві на позов представник відповідача зазначає про пропуск позивачем строку на звернення до суду з даним позовом. ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ З 19.04.2018 року [PERSON] працював в ДЗ "Спеціалізований (спеціальний) клінічний санаторій ім. В.П. Чкалова", що вбачається з копії трудової книжки позивача та відповідного Наказу від 19.04.2018 року №21-о/с /а.с.89-94/. Наказом т.в.о. директора ДЗ "Спеціалізований (спеціальний) клінічний санаторій ім. В.П. Чкалова" Е.В.Серафімової від 30.10.2020 року №90-о/с було звільнено [PERSON] , сторожа господарської служби з 31.10.2020 року за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України, зважаючи, що до працівника і раніше застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення у вигляді доган, з виплатою компенсації за 6 к.д. невикористаної щорічної відпустки за робочий період з 04.08.2020 р. по 31.10.2020 р. /а.с.134/. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22.12.2021 року позов [PERSON] до ДЗ "Спеціалізований (спеціальний) клінічний санаторій ім. В.П. Чкалова", третя особа - Професійний комітет первинної профспілкової організації ДЗ "ССКС ім. В.П.Чкалова" МОЗ України, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі - задоволено /а.с.9-17/. Вказаним рішенням суду визнано незаконним та скасовано наказ від 30.10.2020 року №90-о/с про звільнення [PERSON] , сторожа господарської служби Державного закладу "Спеціалізований (спеціальний) клінічний санаторій ім. В.П.Чкалова", з 31.10.2020 року, поновивши [PERSON] на роботі. Також стягнуто на користь [PERSON] з ДЗ "Спеціалізований (спеціальний) клінічний санаторій ім. В.П. Чкалова" середній заробіток за період з дня звільнення до дня поновлення на роботі. Постановою Одеського апеляційного суду від 21.12.2022 року апеляційну скаргу державного закладу "Спеціалізований (спеціальний) клінічний санаторій ім. В.П. Чкалова" Міністерство охорони здоров`я України - залишити без задоволення. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 22.12.2021 року - залишено без змін /а.с.18-25/. Постановою Верховного Суду від 28.08.2023 року касаційну скаргу Державнорго закладу "Спеціалізований (спеціальний) клінічний санаторій ім. В.П. Чкалова" Міністерства охорони здоров`я України залишено без задоволення. Рішення Київського районного суду міста Одеси від 22.12.2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 21.12.2022 року залишено без змін /а.с.26-29/. 13.09.2023 року ДЗ "Спеціалізований (спеціальний) клінічний санаторій ім. В.П. Чкалова" направив позивачу лист №01-05/273, яким повідомив, що на виконання Постанови Верховного Суду від 28.08.2023 року по справі №947/2800/21 (вхід. №01-04/306 від 13.09.2023 року) позивача поновлено на роботі в господарській службі господарсько-обслуговуючої частини на посаді сторожа, яку позивач займав до звільнення. Також вказаним листом запропоновано позивачу з`явитися до ДЗ "Спеціалізований (спеціальний) клінічний санаторій ім. В.П. Чкалова" для ознайомлення зі скоригованим табелем обліку використання робочого часу господарської служби господарсько-технічної частини /а.с.30/. Судом досліджено Медичну довідку про проходження попереднього (періодичного) медичного огляду працівника від 16.11.2023 року, видану КНП "КДЦ №6" ОМР, з якої вбачається, що [PERSON] , 1941 року народження, не придатний для роботи за професією. Не може працювати сторожем у добовому режимі, що включає в себе роботу у нічний час, в умовах підвищеної та зниженої температури повітря на відкритих площадках та в приміщенні, в умовах проведення чергових обходів за затвердженим маршрутом з травмонебезпечними ризиками, в умовах відсутності природнього світла; недостатньої освітленості у робочій зоні у певні часи доби. Не може працювати в умовах зорового, нервово-психічного та емоційного напруження /а.с.34/. 13.09.2023 року в.о. директора ДЗ "Спеціалізований (спеціальний) клінічний санаторій ім. В.П. Чкалова" [PERSON] видано Наказ №01-01/091-Адм, яким скасовано наказ від 30.10.2020 року №90-о/с про звільнення [PERSON] з 31.10.2020 року. Забезпечено допуск до роботи [PERSON] на посаді сторожа господарсько-обслуговуючої частини, яку він займав до звільнення з 13.09.2023 року /а.с.36/. Судом досліджено Витяг з Наказу від 24.11.2023 року №101-о/с "З кадрових питань", яким звільнено [PERSON] , сторожа господарської служби за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України з 30.11.2023 року з виплатою компенсації за 40 к.д. невикористаної щорічної відпустки за робочий період з 01.04.2022 року по 30.11.2023 року /а.с.37/. Відповідно до Довідки від 01.12.2023 року №01-12/024, виданої ДЗ "Спеціалізований (спеціальний) клінічний санаторій ім. В.П. Чкалова", [PERSON] дійсно працював в ДЗ "Спеціалізований (спеціальний) клінічний санаторій ім. В.П. Чкалова" МОЗ України на посаді сторожа з 20.04.2018 року по 30.11.2023 року. Суми нарахованої заробітної плати за період з 13.09.2023 року по 30.11.2023 року та утримань з неї складають: всього - 23882,29 грн., сума ПДФО - 5498,23 грн., сума військового збору - 440,19 грн., утримано - 238,82 грн. Сума компенсації за час вимушеного прогулу (за період з 01.11.2020 року по 12.09.2023 року) на виконання Постанови Верховного Суду від 28.08.2023 року по справі №947/2800/21 становить за період з 01.11.2020 року по 12.09.2023 року: компенсація за час вимушеного прогулу - 179530,32 грн., сума ПДФО - 32315,45 грн., сума військового збору - 2692,96 грн. /а.с.35/. На підтвердження доводів щодо погіршення здоров`я позивача [PERSON] після незаконного звільнення 30.10.2020 року стороною позивача суду надані відповідні медичні документи /а.с.31-32,56-58/. Судом досліджено Розрахунок компенсації середнього заробітку за час вимушеного прогулу по [PERSON] згідно наказу від 13.09.2023 року №01-01/091-Адм, з якого вбачається, що для розрахунку використана заробітна плата за вересень 2020 року (A), заробітна плата за жовтень 2020 року (B), кількість робочих днів вересня 2020 року (C), кількість робочих днів жовтня 2020 року (D) та застосована наступна формула: середньоденна заробітна плата за два останні місяці роботи = (A+B)/(C+D) /а.с.160/. З урахуванням середньоденної заробітної плати за два останні місяці роботи - 245,26 грн., за час вимушеного прогулу (01.11.2020 року - 12.09.2023 року) [PERSON] виплачено 144521,91 грн. /а.с.161/. Позивачем суду надані власні розрахунки загальної суми заробітної плати за час вимушеного прогулу /а.с.166-168/. IV. ПРАВОВІ НОРМИ, ЩО ПІДЛЯГАЮТЬ ЗАСТОСУВАННЮ Згідно зі ст. 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи. Згідно із частиною другою статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.95 №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно з ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. V. ОЦІНКА ДОВОДІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ВИСНОВКИ СУДУ В ході судового розгляду справи встановлено, що позивач [PERSON] з 19.04.2018 року по 30.10.2020 року працював на посаді сторожа в ДЗ "Спеціалізований (спеціальний) клінічний санаторій ім. В.П. Чкалова". В подальшому на підставі рішення суду було скасовано наказ від 30.10.2020 року №90-о/с про звільнення [PERSON] з 31.10.2020 року та забезпечено допуск до роботи [PERSON] на посаді сторожа господарсько-обслуговуючої частини, яку він займав до звільнення з 13.09.2023 року. Однак в подальшому при проходженні медичного огляду позивача було визнано непридатним для посади та 24.11.2023 року звільнено [PERSON] , сторожа господарської служби за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України з 30.11.2023 року з виплатою компенсації за 40 к.д. невикористаної щорічної відпустки за робочий період з 01.04.2022 року по 30.11.2023 року. Позивач [PERSON] , звертаючись до суду з даним позовом, наголошував на тому, що після незаконного звільнення 30.10.2020 року погіршився його стан здоров`я, він був вимушений захищати свої права в судових органах тривалий час, в зв`язку з чим позивач має право на відшкодування моральної шкоди. При цьому позивач також заявив вимоги і про стягнення середнього заробітку за період з дня звільнення до дня поновлення на роботі. Щодо вимог про стягнення середнього заробітку суд зазначає, що з досліджених в судовому засіданні матеріалів справи вбачається, що ДЗ "Спеціалізований (спеціальний) клінічний санаторій ім. В.П. Чкалова" було здійснено розрахунок компенсації заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінетом Міністрів України від 08.02.1995 року №100. При цьому правильність наведеного розрахунку підтверджується також наданими стороною відповідача розрахунковими листками /а.с.139-144/, з яких вбачається відповідність розрахунку середньоденної заробітної плати, що була взята за основу для вирахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Суд зазначає, що наведені позивачем [PERSON] розрахунки належними та допустимими доказами в сенсі ст. ст. 77, 78 ЦПК України не підтверджені, а відтак позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку задоволенню не підлягають, оскільки на теперішній час розрахунок заборгованості був здійснений відповідачем та вказана в розрахунку сума була виплачена позивачу, про що суду надано відповідну виписку з рахунка за 25.09.2023 року /а.с.161/. Таким чином, суд приходить до висновку, що стороною позивача [PERSON] не доведено факт порушення відповідачем ДЗ "Спеціалізований (спеціальний) клінічний санаторій ім. В.П. Чкалова" його прав на оплату праці. Стосовно позовних вимог про відшкодування моральної шкоди суд зазначає, що обгрунтовуючи вказану вимогу погіршенням свого здоров`я після незаконного звільнення та тривалими судовими процесами, позивач [PERSON] не надав належних та допустимих доказів, з яких вбачалося б, який стан здоров`я був у позивача до незаконного звільнення 30.10.2020 року, та як його стан здоров`я змінився після. Суд погоджується з доводами сторони відповідача щодо того, що з наданих позивачем медичних документів не вбачається, що стан здоров`я суттєво погіршився саме після незаконного звільнення, в зв`язку з чим не доведено, що вказані обставини мали місце з вини відповідача. Окрім того, тривалість судового розгляду справи не залежала від дій відповідача. Ухвалюючи рішення в частині відмови позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд приймає до уваги, що позивачем не обгрунтовано розмір моральної шкоди в 200000,00 грн., про стягнення яких просить позивач в позові. Дослідивши в ході судового розгляду справи подані сторонами матеріали, суд не вбачає визначених ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, так як не обґрунтовані та не доведені.

Outcome: dismissed