Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-28 00:00:00

Представник позивача Герасименко О.В., яка діє в інтересах [PERSON] звернулася до Придніпровського районного суду із позовною заявою до [PERSON] про припинення права на частку у спільному майні, визнання права власності на частину нерухомого майна, та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог вказує, що [PERSON] є сином [PERSON] та [PERSON] , яким (усім трьом особам) на праві спільної сумісної власності належала квартира за адресою: [ADDRESS] в рівних частинах, відповідно до свідоцтва на право власності на житло від 04.08.2023, що було видано Придніпровським райвиконкомом в м. Черкаси. Мати позивача, [PERSON] , подарувала йому свою частину квартири на підставі Договору дарування частки квартири від 07.02.2018. Таким чином, на даний час квартира належить [PERSON] та його батьку [PERSON] , у власності позивача знаходиться 2/3 частки квартири, а у батька 1/3 частка. Батько позивача [PERSON] не проживає у вказаній квартирі вже більше 30 років, оскільки батьки позивача розійшлися у 1992 році і у 1997 році розлучилися, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу. З 1992 року відповідач жодного разу не проживав в даній квартирі на постійній основі, комунальні витрати не відшкодовував, тягар її утримання не несе. Також відповідач не приймаєте жодної участі в утриманні вказаної квартири, в тому числі і шляхом проведення її поточного ремонту, підтримання її у належному технічному стані тощо.Всі комунальні платежі та ремонтні роботи весь цей час сплачує повністю позивач. Зазначає,\~що позивач\~не спілкується\~зі своїм\~батьком,\~вони не\~підтримують жодних\~родинних стосунків,\~тому проживати\~разом у\~вказаній квартирі\~та спільно\~користуватися нею\~є неможливим.\~Більше того,\~за наявною\~у позивача\~інформацією відповідач\~проживає за\~кордоном та\~ Україну\~майже не\~приїжджає. На замовлення позивача було здійснено оцінку ринкової вартості квартири та складено відповідний висновок станом на 08.02.2023., відповідно до якого ринкова вартість квартири за адресою: [ADDRESS] становить 914 250, 00 грн. Ринкова вартість 1/3 частки квартири складає 304 750, 00 грн. На даний час позивач хоче викупити 1/3 частку квартири, що належить [PERSON] , сплативши йому відповідну грошову компенсацію, відповідно до оцінки ринкової вартості такої частки, при цьому припинити право власності батька на вказану частку квартири і визнати за ним право власності на цю частку. Тож припинення права відповідача на 1/3 частину у спірній квартирі не порушить його права та не завдасть шкоди його інтересам, так як спірною квартирою він фактично не користується, не проживає там і не цікавиться нею взагалі. [PERSON] на даний час також знаходиться за кордоном в Республіці Польща на заробітках, де працює, щоб викупити частку квартири у батька та в одноособовому порядку приймати рішення щодо володіння, користування та розпорядження цією квартирою. Таким чином, наведеними вище доказами та правовими нормами підтверджена обставина того, що спільне володіння і користування сторонами спірною квартирою є неможливим в зв`язку з неприязними відносинами відповідача із позивачем, втратою відповідачем інтересу до квартири та його фактичного не проживання в ній та її не використання, ухилення відповідачем від обов`язку у утриманні квартири та оплаті житлово - комунальних витрат, а саме припинення права власності на частку не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача [PERSON] , оскільки відповідач проживає в іншому місці. Крім того, у позовній заяві зазначає, що судові витрати позивач понесе у вигляді сплати судового збору в розмірі 3047,50 грн., витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20000,00 грн., витрати на замовлення оцінки майна в розмірі 1500,00 грн. Загальна сума судових витрат складає 24547,50 грн. На підставі викладеного, просить суд припинити право власності [PERSON] на 1/3 частину квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 44,9 кв.м, житлова площа 27,9 кв.м.; визнати за ним право власності на 1/3 частину указаної квартири; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію у розмірі 304 750 грн., яка є вартістю 1/3 частки квартири за адресою: [ADDRESS] ; визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати в розмірі 24547,50 грн. Ухвалою суду від 20.03.2024 позовну заяву залишено без руху та позивачеві надано строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня отримання ухвали. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19.04.2023 відкрито провадження по справі та призначено її до судового розгляду за правилами загального позовного провадження. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк з для подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою суду від 20.06.2023 відмовлено у задоволенні заяви представника [PERSON] та заяви адвоката Семенюк О.Г. про відвід судді Кондрацької Н.М., заяви про відвід судді у вказаній цивільній передано до канцелярії Придніпровського районного суду м. Черкаси для визначення іншого судді у порядку, встановленому ч. 1\~статті 33 ЦПК України. Ухвалою судді Придніпровського районного суду м. Черкаси Скляренко В.М. у задоволенні заяви представника [PERSON] [PERSON] та заяви адвоката Семенюк О.Г. про відвід головуючому у справі - судді Кондацької Н.М. відмовлено. Ухвалою суду від 19.12.2023 витребувано у Державної прикордонної служби України інформацію щодо перебування на території України та перетину державного кордону України [PERSON] . Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання від 0.02.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. У судове засідання позивач та його представник адвокат Семенюк О.Г. не з`явилися, до початку адвокат подала заяву, у якій просила проводити розгляд справи без їхньої участі, позовні вимоги підтримують та просять задовольнити у повному обсязі. До заяви додано заяву у порядку ст. 134 ЦПК України, у якій зазначено, вона - адвокат Семенюк Ольга Григорівна є представником позивача у зазначеній справі на підставі договору про надання правової допомоги, укладеного між сторонами 31.01.2023. На даний час сума розрахунку судових витрат становить 24547,50 грн., із яких: витрати на професійну правничу допомогу у сумі 20000,00 грн., а саме за послуги з надання правової інформації, консультація і роз`яснення з правових питань; складання позовної заяви; складання клопотання про витребування доказів;гонорар адвоката за представництво в суді. Витрати на сплату судового збору у сумі 3047,50 та витрати на сплату експертної оцінки майна у сумі 1500,00 грн. Вказані витрати підтверджуються квитанціями, які знаходяться в матеріалах судової справи. Таким чином, просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] відшкодування судових витрат у розмірі 24547,50 грн. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомив. Правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався, клопотань про відкладення або про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Справу вирішено за правилами заочного розгляду, визначеними ст.ст. 280-282 ЦПК України, за відсутності відповідача, який повідомлявся судом у встановленому законом порядку про час, дату і місце судового засідання та не з`явився у судове засідання без повідомлення причин, не подав відзиву проти позову . Враховуючи думку представника позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи в їх сукупності, всебічно, повно та об`єктивно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив такі обставини та дійшов до відповідних їм висновків. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 55 Конституції України та статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У судовому засіданні встановлено, відповідно до Свідоцтва на право власності на житло № [NUMBER] від 04.08.2003 виданого Придніпровським райвиконкомом в м. Черкаси, квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та членам його сім`ї [PERSON] , [PERSON] у рівних частках. Свідоцтво видане згідно з розпорядженням (наказом) № 512 від 18.09.2002. Відповідно до даних свідоцтва серії [NUMBER] від 11.11.1997 про розірвання шлюбу шлюб між [PERSON] та [PERSON] 24.09.1997 було розірвано (актовий запис № 567). Крім того встановлено, що на підставі Договору дарування частки квартири від 07.02.2018, посвідченого державним нотаріусом Першої черкаської державної нотаріальної контори Починок Ю.В., дарувальник [PERSON] передала безоплатно у власність, а [PERSON] (обдаровуваний) прийняв в дар 1/3 частку квартири [ADDRESS] . Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 327117135 від 27.03.2023, позивачу [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 1/3 частина квартири [ADDRESS] . Разом з тим, як вбачається з акту опитування сусідів 03.03.2023, [PERSON] з родиною мешкав за вказаною вище адресою, але після розлучення з [PERSON] у 1997 році він перестав постійно проживати в цій квартирі. З 1997 по 2019 рік він приїздив до квартири один раз на рік на один тиждень, весь інший час він перебував за кордоном. З 2019 року [PERSON] жодного разу не приїжджав. Зі слів сина [PERSON] , який є співвласником квартири, піклується про стан квартири та несе всі витрати по квартирі, - його батько придбав нерухомість у Польщі де постійно мешкає. Крім того, у судовому засіданні допитані в якості свідків [PERSON] та [PERSON] , які є сусідами сторін по будинку, підтвердили, що [PERSON] не проживає у квартирі [ADDRESS] , більше п`яти років за цією адресою його не бачили, їм відомо, що [PERSON] та [PERSON] розлучені та разом не проживають. За уточненою інформацією Державної прикордонної служби від 27.02.2024, отриманої на виконання ухвали суду від 19.12.2023, [PERSON] здійснив в`їзд на територію України 03.11.2019. Оскільки відповідач не проживає у вказаній вище спільній квартирі, позивач має намір придбати 1/3 частку цієї квартири, що належить відповідачу [PERSON] (батьку позивача), сплативши йому відповідну грошову компенсацію, відповідно до оцінки ринкової вартості такої частки. Тож на замовлення позивача було проведено оцінку ринкової вартості квартири та оцінювачем ПП ФОП [PERSON] складено відповідний висновок від 08.02.2023. Відповідно до зазначеного висновку ринкова вартість квартири за адресою: [ADDRESS] становить 914 250, 00 грн. Ринкова вартість 1/3 частки квартири складає 304 750, 00 грн. Стаття 319 ЦК України, передбачає, що власник\~володіє,\~користується,\~розпоряджається своїм\~майном на\~власний розсуд. Власник\~має право\~вчиняти щодо\~свого майна\~будь-які\~дії,\~які не\~суперечать закону. При\~здійсненні своїх\~прав та\~виконанні обов`язків\~власник зобов`язаний\~додержуватися моральних\~засад суспільства. Усім\~власникам забезпечуються\~рівні умови\~здійснення своїх\~прав. Власність\~зобов`язує. Власник\~не може\~використовувати право\~власності на\~шкоду правам,\~свободам та\~гідності громадян,\~інтересам суспільства,\~погіршувати екологічну\~ситуацію та\~природні якості\~землі. Держава\~не втручається\~у здійснення\~власником права\~власності. Діяльність\~власника може\~бути обмежена\~чи припинена\~або власника\~може бути\~зобов`язано\~допустити до\~користування його\~майном інших\~осіб лише\~у випадках\~і в\~порядку,\~встановлених законом. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Відповідно до\~ст.\~358\~ЦК України,\~право спільної\~часткової власності\~здійснюється співвласниками\~за їхньою\~згодою. Співвласники\~можуть домовитися\~про порядок\~володіння та\~користування майном,\~що є\~їхньою спільною\~частковою власністю. Кожен\~із співвласників\~має право\~на надання\~йому у\~володіння та\~користування тієї\~частини спільного\~майна в\~натурі,\~яка відповідає\~його частці\~у праві\~спільної часткової\~власності.\~У разі\~неможливості цього\~він має\~право вимагати\~від інших\~співвласників,\~які володіють\~і користуються\~спільним майном,\~відповідної матеріальної\~компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Ст. 360 ЦК України передбачає, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на утримання та збереження спільного майна, а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинена за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) зроблено висновок, що «відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності». Зі змісту зазначеної норми закону випливає, що припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України випадку, але лише в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. У справі, яка розглядається, спірна двокімнатна квартира є спільною сумісною власністю; належна відповідачу частка не може бути виділена в натурі, що унеможливлює спільне володіння та користування квартирою; відповідач в України багато років не мешкає. При вирішенні даного спору суд враховує висновок Верховного суду України, викладений у постанові від 24.02.2006 у цивільній справі №6-2784цс15, відповідно до якого, з врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Правовою позицією Верховного Суду України щодо визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням від 16 грудня 2016 року у справі № 6-709цс16 від 16.11.2016 року передбачено, що частиною першою ст. 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Так, судом встановлено, що у даній справі, спірна двокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю; відповідач тривалий час, понад п`ять років не проживає за вказаною адресою та квартирою не цікавиться, витрат на її утримання не несе та не сплачує за комунальні послуги. Крім того вбачається, що відповідно до дублікату квитанції №3607-2106-7895-8697 від 08.03.2023 року, позивачем внесено на депозитний рахунок суду вартість 1/3 частки даної квартири у розмірі 304750,00 грн. Отже, з урахуванням вищевикладеного, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що доводи позивача під час розгляду справи, враховуючи пояснення свідків, знайшли своє підтвердження і підлягають захисту шляхом задоволення позовних вимог у повному обсязі. На думку суду, таке рішення суду, постановлене за результатами розгляду справи, жодним чином не порушує права та майнові інтереси будь-яких осіб. Що стосується стягнення із відповідача на користь позивача судових витрат, то суд зазначає наступне. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 133 судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача на його користь витрати, понесені за складений висновок про оцінку майна (частки квартири) у розмірі 1500,00 грн., що підтверджується копією квитанції № 71734321 від 08.02.2023, а тому у зв`язку із задоволенням позовних вимог, вказані витрати підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача. Крім того, відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір в розмірі 3047,50 гривень, за позовну вимогу майнового характеру та 3220, 80 грн. за три позовні вимоги немайнового характеру з розрахунку 1073,60 за кожну вимогу, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача, судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 6268,30 грн. До того ж, положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, на підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу (правову) допомогу до матеріалів справи додано: договір про надання правової допомоги від 31.01.2023, укладений між адвокатом Семенюк О.Г. та клієнтом [PERSON] ; ордер серії ВВ № 1029655 від 03.03.2023; копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 873; копія дублікату квитанції від 01.02.2023 про сплату на рахунок ФОП [PERSON] коштів за надані послуги у сумі 20000 грн. Крім того у заяві про відшкодування судових витрат від 28.06.2024 адвокатом Семенюк О.Г. наведено перелік (обсяг) наданих послуг професійної правничої допомоги [PERSON] на підставі договору про надання правової допомоги від 31.01.2023 року на суму 20000,00 грн. а саме: послуги з надання правової інформації, консультація і роз`яснення з правових питань; складання позовної заяви; складання клопотання про витребування доказів;гонорар адвоката за представництво в суді. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у додатковій постанові у справі №201/14495/16-ц від 30.09.2020, провадження №61-22962св19, зазначив, що підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, її розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. Слід зазначити, що відповідач з клопотанням про зменшення розміру витрат на правову допомогу до суду не звертався. За таких обставин, враховуючи зміст поданих доказів на підтвердження понесених витрат на професійну правову допомогу, враховуючи складність позовної заяви та виконані адвокатом роботи, на думку суду, розмір витрат на правову допомогу у сумі 20000,00 грн. є обґрунтованим та співмірним зі складністю цієї справи, а тому підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача. При цьому, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, відповідно до якої заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (справа «Гімайдуліна і інші проти України» від 10.12.2009 року, справа «Баришевський проти України» від 26.02.2015 року). А також висновки ЄСПЛ, викладені у справах: «East/West Alliance Limited» проти України» від 02.06.2014 року, за змістом яких заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим; «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 року, за результатом розгляду якої ЄСПЛ вирішив, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Outcome: approved