Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-25 00:00:00

У квітні 2024 року представник позивача [PERSON] , представляючи інтереси позивача [PERSON] , звернувся до Носівського районного суду Чернігівської області з цією позовною заявою. Позовні вимоги мотивовані тим, що 22 травня 2000 року [PERSON] отримала у власність земельні ділянки площею 0,28 га та 0,23 га\~\~\~ для\~\~\~\~ ведення\~\~\~ особистого\~\~\~\~ підсобного\~\~\~\~ господарства,\~\~\~\~ які знаходяться на території [ADDRESS] , на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ІV-ЧН № 047750, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 373. [INFO] померла [PERSON] . За життя вона склала заповіт, яким заповідала своїй дочці [PERSON] все належне їй майно та те, на що вона матиме право на момент смерті. Після її смерті залишилося спадкове майно, яке складається із вищевказаних земельних ділянок. Спадщину після смерті [PERSON] позивач прийняла. У процесі підготовки документів для нотаріального оформлення спадщини було проведено землевпорядні роботи із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), унаслідок чого уточнено їх площі та присвоєно їм кадастрові номери: 7423887000:01:001:2252 площа 0,2822 га та 7423887000:01:001:2256 площа 0,2303 га, і згідно з чинним класифікатором цільових призначень призначено цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства. У квітні 2024 року позивач зверталася до Носівської державної нотаріальної контори\~ з метою оформлення спадкових прав після померлої, але нотаріус, оглянувши надані документи, роз`яснив про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з тим, що державний акт на право приватної власності\~ на землю серії ІV-ЧН № 047750 виготовлений з порушенням вимог чинного на той час законодавства України, а саме: державний акт зареєстрований 22 травня 2000 року, а рішення, на підставі якого передано спадкодавцю у власність зазначені земельні ділянки, прийнято 23 травня 2000 року, тобто після реєстрації права власності і самого правовстановлюючого документа. Позивачеві було роз`яснено про можливість оформлення спадкових прав у судовому порядку. Саме тому представник позивача просив судовим рішенням визнати за позивачем право власності на: - земельну ділянку площею 0,2822 га, кадастровий номер 7423887000:01:001:2252, із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: [ADDRESS] , у порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] ; - земельну ділянку площею 0,2303 га, кадастровий номер 7423887000:01:001:2256, із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: Чернігівська область, Ніжинський район, село Володькова Дівиця, у порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] . Ухвалою судді від 30 квітня 2024 року відкрито позовне провадження в цивільній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, одночасно витребувано з Носівської державної нотаріальної контори відомості щодо спадкової справи до майна померлої [PERSON] , яка померла [INFO] . У підготовче судове засідання позивач та представник позивача [PERSON] не з`явилися, але до початку підготовчого судового засідання представник позивача подав до суду заяву, у якій зазначив, що він підтримує позовні вимоги в повному обсязі, просить їх задовольнити та розглянути справу без його участі та без участі позивача (а. с. 44). Представник відповідача Носівської ТГ в особі Носівської міської ради Ніжинського району Чернігівської області в підготовче судове засідання не з`явилася, але до початку підготовчого судового засідання подала до суду заяву, у якій указала, що відповідач визнає позовні вимоги та просить справу розглянути без участі представника відповідача (а. с. 41). Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Суд проводить підготовче судове засідання за відсутності учасників справи та відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України вважає за можливе за його результатами ухвалити рішення, оскільки відповідач визнав позов. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд розглядає справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши й дослідивши матеріали справи, суд робить нижченаведений висновок. Судом встановлено, що 22 травня 2000 року на ім`я [PERSON] на підставі рішення виконкому Червонопартизанської сільської ради № 33 від 23 травня 2000 року було видано державний акт на право приватної власності на землю серії ІV-ЧН № 047750, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 373, відповідно до якого [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку загальною площею 0,51 га, призначену для ведення особистого підсобного господарства, яка складається із земельної ділянки площею 0,28 га та земельної ділянки площею 0,23 га, розташованих по вул. Комуністична, що підтверджується копією державного акта\~ на право приватної власності на землю серії ІV-ЧН № 047750 (а. с. 9). Відповідно\~ до\~\~\~ копії\~\~\~ витягу\~\~\~ з\~ Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-2100180892024 від 09 квітня 2024 року [PERSON] на підставі державного акта від 22.05.2000 ІV-ЧН 047750 є власником земельної ділянки площею 0,2822 га, кадастровий номер 7423887000:01:001:2252, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, місце розташування: [ADDRESS] (а. с. 12-17). Відповідно\~ до\~\~\~\~ копії\~\~\~\~ витягу з\~\~\~ Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-4600375592024 від 17 квітня 2024 року [PERSON] на підставі державного акта від 22.05.2000 ІV-ЧН 047750 є власником земельної ділянки площею 0,2303 га, кадастровий номер 7423887000:01:001:2256, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, місце розташування: Чернігівська область, Ніжинський район, с. Володькова Дівиця (а. с. 17-22). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а. с. 7). Після її смерті залишилося спадкове майно, що складається із земельної ділянки площею 0,2822 га, кадастровий номер 7423887000:01:001:2252, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, місце розташування: [ADDRESS] , та земельної ділянки площею 0,2303 га, кадастровий номер 7423887000:01:001:2256, цільове призначення: для ведення особистого селянського\~\~\~ господарства,\~\~\~\~ місце\~\~\~\~\~ розташування:\~\~\~\~ Чернігівська область, Ніжинський район, с. Володькова Дівиця, які належали їй на підставі державного акта\~ на право приватної власності на землю серії ІV-ЧН № 047750. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За життя [PERSON] склала заповіт, посвідчений 23 грудня 2015 року [PERSON] , секретарем виконавчого комітету Червонопартизанської сільської ради, зареєстрований в реєстрі за № 176, яким все своє майно, що буде належати їй на день її смерті, де б воно не було і з чого б воно не складалось, а також все те, на що вона за законом буде мати право, заповідала [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією заповіту (а. с. 11, 53). Отже, спадкування після смерті [PERSON] здійснюється за заповітом. Згідно з довідкою № 91/1, виданою Носівською міською радою Чернігівської області 23 січня 2024 року, [PERSON] , яка померла [INFO] , була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . На день її смерті з нею був зареєстрований [PERSON] (а. с. 10, на звороті). Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Тобто [PERSON] є спадкоємцем [PERSON] за заповітом. Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно з ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України). Судом встановлено, що Носівською районною державною нотаріальною конторою Чернігівської області до майна померлої [PERSON] заведено спадкову справу за № 219/2021 (а. с. 52-53). Згідно з копією спадкової справи до майна померлої [PERSON] спадщину після її смерті прийняла спадкоємець за заповітом [PERSON] , подавши до нотаріальної контори у визначений законодавством шестимісячний строк заяву про прийняття спадщини. Син померлої [PERSON] відмовився від прийняття спадщини після смерті матері, подавши до нотаріальної контори у визначений законодавством шестимісячний строк заяву про відмову\~\~\~ від\~ прийняття спадщини. Інших спадкоємців, які прийняли спадщину, немає. [PERSON] \~\~ отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок [ADDRESS] (а. с. 52-53). Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Судом встановлено, що позивачеві відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлої [PERSON] на земельні ділянки, які належали померлій на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ІV-ЧН № 047750, виданого 22 травня 2000 року, у зв`язку із тим, що державний акт на право приватної власності на землю серії ІV-ЧН № 047750 виготовлений з порушенням вимог чинного на той час земельного законодавства, а саме: державний акт зареєстровано 22 травня 2000 року, а рішення виконкому Червонопартизанської сільської ради Носівського району Чернігівської області, на підставі якого передано у власність [PERSON] зазначені земельні ділянки, прийнято 23 травня 2000 року, тобто після реєстрації права власності, що підтверджується постановою державного нотаріуса Носівської державної нотаріальної контори Киреєвої Л.М. про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 436/02-31 від 24 квітня 2024 року (а. с. 23). Відповідно до ст. 1225 ЦК України, п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Відповідно до ч. 1 ст. 78 ЗК України право на земельну ділянку це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Відповідно до ч. 9 ст. 21 ЗУ «Про Державний земельний кадастр» відомості про речові права на земельні ділянки, що виникли до 01 січня 2013 року, вносяться центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, до ДЗК із Державного реєстру земель та документів, що відповідно до законодавства, яке діяло до 01 січня 2013 року, посвідчували право власності або право користування землею (земельними ділянками), а також книг записів (реєстрації) таких документів. Відомості про розподіл земель за формами власності і видами речових прав вносяться до ДЗК відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. З 01 січня 2013 року земельні ділянки як об`єкти права реєструються в ДЗК, а права на них (власності, користування тощо) у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Реєстрація прав щодо земельної ділянки можлива лише за умови, що таку ділянку зареєстровано в ДЗК. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Частиною 2 статті 90 ЗК України встановлено, що порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Згідно з ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Згідно зі ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Статтею 41 Конституції України встановлено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав. Відповідно до ст. 131 ЗК України громадяни мають право набувати у власність земельні ділянки у порядку спадкування. Відповідно до ст. 46 Закону України «Про нотаріат» спадкоємець повинен пред`явити належний правовстановлюючий документ про право власності на ім`я спадкодавця. Частина 1 ст. 55 Конституції України передбачає, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом, містить загальну норму, і означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені чи порушуються, створені чи створюються перешкоди для їх реалізації чи мають місце інші обмеження прав і свобод. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Відповідно до п. «г» ст. 81, ч. 1 ст. 131 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Проаналізувавши докази по справі в їх сукупності, суд робить висновок, що позовні вимоги [PERSON] є законними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. При зверненні до суду позивач сплатила судовий збір у сумі 968,96 грн., що підтверджується квитанцією про сплату АТ «Таскомбанк» № 8003-9335-2818-3326 від 29 квітня 2024 року (а. с. 5). Ураховуючи, що заява представника відповідача про визнання позову подана до початку розгляду справи по суті, суд уважає за необхідне повернути позивачеві з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при поданні позову.

Outcome: approved