Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-04 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користування квартирою та встановлення порядку користування квартирою. Позов обґрунтовує тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15.11.2016 року, виданого державним нотаріусом Другої черкаської державної нотаріальної контори, [PERSON] на праві приватної власності належить 1/3 частина квартири [ADDRESS] Відповідачу по справі належить 2/3 частин даної квартири. Квартира розташована на 3-му поверсі 5-ти поверхового будинку загальною площею 61,9кв.м., житловою площею 44,7кв.м. Квартира складається з коридору № 1 площею 7,1 кв.м, туалету №2 площею 1,1 кв.м, ванної кімнати №3 площею 2,1кв.м, кухні №4 площею 6,0кв.м, жилої кімнати №5 площею 17,2кв.м, жилої кімнати №6 площею 17,2кв.м, жилої кімнати №7 площею 10,3кв.м. Квартира також обладнана балконом площею 3,0кв.м. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» від 17.07.1997, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, а також право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідач по справі чинить перешкоди позивачу в користуванні житловими приміщеннями квартири. Не допускає в квартиру і не надає ключ від вхідних дверей квартири. В результаті таких дій [PERSON] не може потрапити в квартиру і проживати в ній. До правоохоронних органів [PERSON] не зверталась, а вирішила звернутись до суду. Під час судового засідання по справі №711/6849/23 (позов залишено без розгляду) відповідач визнавав той факт, що у [PERSON] відсутні ключі від квартири і вона не може до неї потрапити. Відповідно до положень ст. 391 ЦК України, - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з частиною 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном. Відповідно до статті 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб співвласників, належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. За змістом статті 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Сторони не змогли домовитись з відповідачем про порядок володіння і користування квартирою. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 у справі № 6-1500цс15. Як зазначалось вище квартира складається з трьох ізольованих кімнат № 5 площею 17,2кв.м, №6 площею 17,2кв.м, №7 площею 10,3кв.м. На долю позивача припадає 14,9кв.м жилої площі. Найбільш наближеною є жила кімната №5 площею 17,2кв.м, яка обладнана балконом. За таких обставин, вказану ізольовану жилу кімнату можливо виділити [PERSON] в користування. Інші ізольовані жилі кімнати №6 площею 17,2кв.м та №7 площею 10,3кв. виділити в користування відповідачу. Коридор №1 площею 7,1кв.м, туалет №2 площею 1,1кв.м, ванну кімнату №3 площею 2,1кв.м, кухню №4 площею 6,0кв.м залишити в спільному користуванні співвласників. Просить суд усунути [PERSON] перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом зобов`язання [PERSON] надати [PERSON] цілодобовий вільний доступ до квартири [ADDRESS] та надати ключі від вхідних дверей квартири. Встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] між співвласниками, виділивши [PERSON] в користування ізольовану жилу кімнату №5 площею 17,2кв.м з балконом. Виділити [PERSON] в користування ізольовані жилі кімнати №6 площею 17,2кв.м та №7 площею 10,3кв. Коридор №1 площею 7,1кв.м, туалет №2 площею 1,1кв.м, ванну кімнату №3 площею 2,1кв.м, кухню №4 площею 6,0кв.м залишити в спільному користуванні співвласників. Стягнути з відповідача на користь [PERSON] всі судові витрати. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07.03.2024 року відкрите спрощене позовне провадження у справі. 11.06.2024 року представник відповідача адвокат Давидюк А.О. надіслав до суду відзив, в якому проти задоволення позову заперечував. В судовому засіданні представник позивача адвокат Топор І.О. позовні вимоги підтримав, просив задовольнити їх повністю. В заключне судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву в якій справу просив розглянути у його відсутності. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позовні вимоги визнала частково позовні вимоги підтримав, просив задовольнити їх повністю. В заключне судове засідання представник відповідача не з`явився, надіслав до суду заяву в якій справу просив розглянути у його відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України). Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва на право власності на житло видане Органом приватизації Придніпровського райвиконкому 17.02.1999 року власниками квартири [ADDRESS] є: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] , відповідно до Свідоцтва про шлюб укладеного з громадянкою [PERSON] , 24.01.2014 року змінив прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом видане державним нотаріусом Другої Черкаської нотаріальної контори 15.11.2016 року: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] отримали у спадок частку квартири № [ADDRESS] . Таким чином [PERSON] є власником 2/3 частки, а [PERSON] є власником 1/3 частки квартири [ADDRESS] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (номер витягу 72979933). Відповідно до технічного паспорту квартира [ADDRESS] має 3 кімнати житловою площею 44,7 метри квадратних та загальну площу в 61,9 метр квадратний. Квартира складається з: 1- Коридор 7,1 метр квадратний 2,3 - туалет та ванна 3,3 метри квадратні 4 - кухня 6,0 метри квадратні 5 - ізольована житлова кімната з балконом 17.2 метри квадратні 6 - ізольована житлова кімната 17,2 метри квадратні 7 - ізольована житлова кімната 10,3 метри квадратні. Як вбачається з копії паспорта позивачки, місцем її реєстрації є [ADDRESS] . Згідно відомостей департаменту «Центр надання адміністративних послуг» Черкаської міської ради від відповідач зареєстрований в квартирі [ADDRESS] Між тим, позивач та відповідач не можуть у добровільному порядку домовитися про порядок користування вищевказаною квартирою, що порушує права та інтереси кожного з володільців спірної квартири. При вирішенні цього спору суд керується нормами цивільного законодавства, які визначають зміст права власності, проголошують його непорушність та встановлюють способи здійснення права спільної часткової власності. Так, за приписом статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до статті 319 цього Кодексу, яка встановлює визначальні принципи здійснення права власності, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 321 ЦК України, у якій закріплений конституційний принцип непорушності права власності, проголошує, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За приписами ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Ч.1 ст. 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Нормою ч. 3 ст. 358 ЦК України визначено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Пленум Верховного Суду України в п. 14 постанови від 22 грудня 1995 року N 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності" роз`яснив, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Норма ч. 3 ст. 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленості. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У цій справі спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, у користування сторонам спору необхідно надати приміщення, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому, як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 08 серпня 2018 року у справі N 308/11707/14-ц, допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Судом встановлено, що спір у цій справі стосується встановлення порядку спільного користування квартирою. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному співвласнику ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 03 жовтня2018року у справі №363/928/16-ц, провадження № 61-24395св18, від 12 грудня 2019 року у справі № 639/2184/16-ц, провадження № 61-15936св18. Верховним Судом у постанові від 06 лютого 2023 року (справа № 607/22941/21 (провадження № 61-12444св22) висловлено правову позицію про те, що судове рішення про встановлення порядку користування спільним майном не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їхніх прав як власників, оскільки суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їхніх часток у праві власності на спільне майно. При цьому, допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність, тобто з наближенням до ідеальних часток. Так, позивачці та відповідачу на праві спільної часткової власності належить по частині квартири паспорту квартира [ADDRESS] . Відповідно до технічного паспорту квартира складається з 3 кімнат житловою площею 44,7 кв.м., загальною площею 45,9 кв.м., в тому числі: коридор - 7,1 кв.м.; туалет - 1,1 кв.м.; ванна - 2,1 кв.м.; кухня - 6,0 кв.м.; кімната - 17,2 кв.м.; кімната - 17,2 кв.м.; кімната - 10,3 кв.м. Квартира обладнана балконом 3,0 кв.м., Загальна площа квартири 61,9 кв.м. З викладеного слідує, що виділити у користування житлові приміщення відповідно до ідеальних часток у праві власності є неможливим, про що вірно вказано судом першої інстанції. В даному випадку, суд вважає, що оскільки частки співвласників є різними: позивач -1/3, відповідач - 2/3, то об`єктивно обгрунтованим, найбільш сприятливим та справедливим для обох сторін є виділення у користування [PERSON] кімнати площею 17,2 кв.м. з балконом (№5 на плані квартири в технічному паспорті на квартиру), а [PERSON] кімнати, площею 17,2 кв.м. (№6 на плані квартири в технічному паспорті на квартиру), кімнати, площею 10,3 кв.м. (№7 на плані квартири в технічному паспорті на квартиру). Коридор - 7,1 кв.м.; туалет - 1,1 кв.м.; ванну - 2,1 кв.м.; кухню - 6,0 кв.м.; слді залишити у спірному користуванні сторін На переконання суду, саме таке виділення у користування житлових приміщень кожному із співвласників квартири є об`єктивним та таким, що лише в незначних обсягах містить відхилення від ідеальних часток співвласників. Щодо позовної вимоги усунути [PERSON] перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом зобов`язання [PERSON] надати [PERSON] цілодобовий вільний доступ до квартири [ADDRESS] та надати ключі від вхідних дверей квартири, то вказана вимога не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд наголошує, що саме засада змагальності опосередковано, через її контролюючу функцію, є гарантом законності, об`єктивності, неупередженості та повноти судового розгляду справи. Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх. Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (Рішення у справі «Ruiz-Mateos проти Іспанії», від 23 червня 1993 року, заява № 12952/87, п. 63). Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав. При цьому, важливим є встановлення оптимального співвідношення активності сторін та активності суду. В рішеннях де Європейський суд з прав людини дійшов висновку про порушення ст. 6 Конвенції, зазначено таке: Суд відзначає, що одним із складників справедливого судового розгляду в розумінні п. 1 статті 6 є право на змагальне провадження; кожна сторона, в принципі, має отримати нагоду не лише бути поінформованою про будь-які докази, які потрібні для того, щоб виграти справу, але також має знати про всі докази чи подання, які представлені або зроблені в цілях впливу на думку суду, і коментувати їх (див., mutatis mutandis, рішення у справах «Лобо Мачадо проти Португалії» (Lobo Machado v. Portugal) і «Фермьойлєн проти Бєльгії» (Vermeulen v. Belgium) від 20 лютого 1996 р., ReportsofJudgment sand Decisions 1996-I, сс. 206-07, п. 31 і п. 23, п. 33, відповідно, та рішення у справі «Нідерост-Губер проти Швейцарії» (Nidero st Huberv. Switzerland) від 18 лютого 1997 р., Reports 1997-I, с. 108, п. 24). Суд має пересвідчитися, чи провадження в цілому, включаючи спосіб збирання доказів, було справедливим, як того вимагає п. 1 статті 6 (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Шенк проти Швейцарії» (Schenk v. Switzerland) від 12 липня 1988 р., серія A № 140, с. 29, п. 46). Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу. Відповідно до змісту статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, відповідно до ч.2 статті 78 ЦПК України, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з ч. 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Представником позивача в судовому засіданні не надано доказів того, що відповідач чинить її перешкоди у користуванні квартирою. У зв`язку з цим, ця позовна вимога не підлягає до задоволення у зв`язку з недоведеністю. Оскільки відповідач є інвалідом другої групи, то не підлягає до задоволення вимога про стягнення з відповідача на користь позивача понесених судових витрат.

Outcome: partial