Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-28 00:00:00

27.12.1996 року позивач уклав шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , виданим Червонозаводським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Харкова 27.12.1996 року (т. 1 а.с. 30). 17.08.2013 року шлюб між позивачем та [PERSON] було розірвано, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , видане Червонозаводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції (т. 1 а.с. 31). Після розірвання шлюбу з позивачем, [PERSON] придбав наступне майно: - 15.04.2015 року автомобіль «Kia Sorento», номер кузова [NUMBER] , сірого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] (свідоцтво про реєстрацію ТЗ [NUMBER] , т. 1 а.с. 33); - 19.04.2017 року квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу (т. 1 а.с. 44-45, т. 2 а.с. 90-91); - пайовий внесок в Автогаражному кооперативі «ТАІР-92» у вигляді гаражного боксу № [NUMBER] у розмірі 123 618, 00 грн. від 07.04.2017, що знаходиться за адресою м. Харків, вул. Гвардійців Широнінців, 32 (договір від 07.04.2017) (т. 1 а.с. 113, 231, т. 2 а.с. 28, 79, т. 3 а.с. 89). З 11.08.2004 року [PERSON] був зареєстрований разом з позивачем за адресою [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи № 03-54208-2019 від 30.09.2019 відділу реєстрації місця проживання Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації та цифрового розвитку Харківської міської ради (т. 1 а.с. 46), а також довідкою від 25.06.2020 року відділу комунікації з юридичними та фізичними особами Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради (т. 1 а.с. 82). [INFO] [PERSON] помер у смт. Панютине м. Лозова Харківської області (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , видане 16.06.2020 року Лозівським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) т. 1 а.с. 58). Згідно довідки відділу комунікацій з юридичними та фізичними особами Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради № 10-06461-2020 [PERSON] 04.08.2020 року був знятий з реєстрації за адресою [ADDRESS] у зв`язку зі смертю (т. 1 а.с. 47). 21.08.2020 року позивач звернувся до Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Молодчого І.О. із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] (т. 1 а.с. 35). Згідно довідки № 85/02-14 від 21.08.2020 приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Молодчого І.О. (т. 1 а.с. 34), 11.08.2020 року ним було відкрито спадкову справу № 35/2020 після померлого [INFO] [PERSON] , місце проживання якого було зареєстровано на момент смерті за адресою [ADDRESS] . Коло спадкоємців складається з: - [PERSON] (батька померлого), який відповідно до ст. 1273 ЦК України у строки, визначені ст. 1270 ЦК України від спадщини відмовився на користь матері померлого [PERSON] ; - матері померлого, [PERSON] , яка прийняла спадщину у строки, визначені ст. 1270 ЦК України, про що подала відповідну заяву; - колишньої дружини померлого [PERSON] , яка проживала з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу більше 5 років та яка спадщину у строки, визначені ст. 1270 ЦК України прийняла, про що подала відповідну заяву. Що стосується позовних вимог про встановлення факту сумісного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] у період з вересня 2013 року по 16.06.2020 року за адресою: [ADDRESS] , суд зазначає наступне. Відповідно до частини 2 статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Згідно з частинами 1, 2 статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до частини 1 статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Разом з тим, нормою статті 74 СК України визначено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Таким чином, обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки. У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) Велика Палата Верховного Суду зауважила, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України). Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні подружжю у наведеному визначенні. Таким чином, предметом доказування у справах про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю (див.: постанова Верховного Суду від 15 травня 2024 року, справа № 359/8093/20, провадження № 61-9484св23). За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, щоб реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21). Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням необхідно розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, у свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, необхідно віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі собою, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою у разі відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю. Наведені правові висновки узгоджуються із правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц, від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; показання свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 524/10054/16. Закон не визначає, які конкретно докази є беззаперечним підтвердженням факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду під час їх оцінки. На підтвердження факту сумісного проживання як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з вересня 2013 року по 16.06.2020 року за адресою: [ADDRESS] позивачем надано туристичне замовлення та авіаквитки на ім`я позивача та [PERSON] на відпочинок у Туреччині з 04.07.2015 року по 11.07.2015 року, а також фотознімок про спільний відпочинок з [PERSON] на озері з друзями у 2014 році, фотознімок [PERSON] біля автомобіля у 2014 році, фотознімок позивача біля автомобіля у 2014 році, фотознімок [PERSON] у сорочці з відпочинку з Ізраїлю (2014 рік), фотознімок з кінотеатру (2014 рік), фотознімок, зроблений у 2014 році в гостях у тітки позивача, фотознімок зі святкування дня народження сестри позивача (09.05.2015 року), фотознімок з відпочинку в Туреччині (14.07.2015 р.), фотознімок з квартири (кухні) перед пасхальним обідом, фотознімки зі святкування дня народження позивача (14.06.2016 р.), фотознімки з відпочинку вдома з друзями (2016 рік), фотознімки з екскурсії у «Федьдман Еко-парк» (08.04.2017 р.), фотознімки з відвідування ресторану « Альтбір » 15.11.2017 року, фотознімки з концерту «Дороша» 02.12.2019 року (т. 1 а.с. 64-79). Надаючи оцінку вказаним доказам суд зазначає, що факт спільного відпочинку позивача з [PERSON] та їх спільна присутність на святах самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю. Надана позивачем довідка № 1 від вересня 2020 року, видана ФОП [PERSON] , відповідно до якої позивач та [PERSON] з січня 2016 року по листопад 2016 року відвідували фітнес-центр «[INFO]» за адресою [ADDRESS] за абонементом «Сімейний» (т. 1 а.с. 32), товарні чеки про придбання позивачем 17.01.2015 року, 23.01.2016 року, 28.05.2016 року, 20.02.2020 року чоловічого взуття (т. 1 а.с. 89-93), сплата позивачем кредиту за мобільний телефон (т. 1 а.с. 130-132) та чоловічий годинник (т. 1 а.с. 88), разова сплата позивачем квитків на поїзд [PERSON] та його другу (т. 2 а.с. 59-62, 88), сплата позивачем комунальних послуг за батьків [PERSON] , факт надання [PERSON] доступу до його аккаунту у Google (т. 1 а.с. 97) та роздруківки геолокаційних даних щодо переміщення [PERSON] (т. 2 а.с. 63-85) не є належними та достовірними доказами у справі, оскільки жодним чином не свідчать про те, що позивач та [PERSON] вели спільне господарство та спільний бюджет, а також мали взаємні права та обов`язки, притаманні подружжю. Наданий позивачем лист від 15.12.2018 (т. 1 а.с. 125), відповідно до якого [PERSON] придбав для своєї дружини [PERSON] каблучку з діамантами, яку виготовив [PERSON] вартістю 900 доларів США, та лист перукаря [PERSON] від 29.12.2020 року (т. 1 а.с. 229) про відвідування позивачем у супроводі свого чоловіка [PERSON] салону краси також не є належними, допустимими та достовірними доказами у справі, оскільки у судовому засіданні ані [PERSON] ані [PERSON] не допитувалися і перевірити викладені в їх листах відомості неможливо. До того ж, придбання [PERSON] у грудні 2018 року для позивача каблучки з діамантом вартістю 900 доларів США не корелюється з позицією позивача в частині того, що з 2017 року [PERSON] не працював через онкологічне захворювання а позивач матеріально його утримував та здійснював оплату лікування. З цих же підстав суд не приймає до уваги в якості належного та допустимого доказу наданий позивачем консультативний висновок психолога [PERSON] від 07.05.2021 року (т. 2 а.с. 132-133) щодо здійснення психологічного консультування позивача та [PERSON] як сімейної пари. Надані позивачем квитанції про купівлю ліків (т. 1 а.с. 84-87, 298) лише підтверджують купівлю ліків, а ким були придбані та з якою метою інформації не містять. Жодним з наданих позивачем доказів не підтверджується той факт, що [PERSON] за життя вказував про позивача як про свою дружину. Надані позивачем скрін-шоти електронного листування між [PERSON] та [PERSON] (т. 2 а.с. 55-58) лише підтверджують факт комунікації між позивачем та [PERSON] , і не містять відомостей про те, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною та піклувалися один про одного. До того ж, матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, як і не містять доказів участі позивача в утриманні житла, його ремонті. Згідно наявних у справі доказів саме [PERSON] здійснював витрати по утриманню як квартири за адресою [ADDRESS] (здійснював оплату комунальних послуг, замовляв повірку лічильника, ремонт меблів т. 1 а.с. 228, 230), так і спірної квартири за адресою [ADDRESS] , а саме: замовляв натяжні стелі у квартиру (договір підряду від 27.04.2017 року т. 2 а.с. 9), міжкімнатні двері (договір купівлі-продажу від 29.07.2017 т. 2 а.с. 10), комплект меблів (договір № С1712115 від 27.12.2017, товарний чек № 033849 від 08.06.2017, товарний чек № 038448 від 27.12.2017, товарний чек № с1711025 від 08.11.2017 т. 2 а.с. 11-14, 16-17), побутову техніку (товарний чек від 04.06.2017, чек від 04.04.2018 т. 2 а.с. 15, 18), а також здійснював оплату комунальних послуг (електроенергії, водопостачання, водовідведення тощо), про що свідчать наявні в матеріалах справи квитанції про їх оплату (т. 1 а.с. 83, т. 2 а.с. 19-27). Також саме [PERSON] ніс витрати по утриманню спірного гаражного боксу у АГК «ТАІР-92», сплачуючи членські внески та спожиту електроенергію, що підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями до прибуткового касового ордеру від 14.07.2017, 20.09.2019, 24.04.2020, 27.12.2019, 19.06.2018, 05.01.2018, 30.09.2018 (т. 2 а.с. 29-30). Водночас будь-яких доказів участі позивача в утриманні спірного майна (зокрема сплаті членських внесків за гаражний бокс, ремонті квартири та/або автомобіля, сплаті комунальних платежів, придбання у квартиру побутової техніки, меблів тощо) матеріали справи не містять. Позивач стверджує, що він мав певні статки, грошові кошти та майно, що в свою чергу стало фундаментом для набуття матеріальних цінностей для облаштування сімейного добробуту, на підтвердження чого надав договір купівлі-продажу нерухомого майна, судове рішення від 08.01.1998 року про стягнення на користь позивача матеріальної шкоди в сумі 1 760, 05 грн., свідоцтво про отримання спадщини, довідки про отримання позивачем доходу від здачі в оренду земельних ділянок та довідки про дохід за основним місцем роботи позивача (т. 1 а.с. 48-57, 59-61, 126-129, 133-141). Водночас, сам по собі факт постійного працевлаштування позивача та наявність у нього відповідних доходів не є доказом про участь позивача у придбанні майна та розміру такої участі, адже матеріали справи не містять доказів витрачання цих доходів позивача на ведення спільного господарства та надання матеріальної допомоги [PERSON] . До того ж, згідно наявної в матеріалах справи трудової книжки (т. 1 а.с. 180-187) сам [PERSON] постійно працював до 12.06.2017 року та отримував відповідний дохід (т. 2 а.с. 121-125), а в подальшому отримував допомогу у центрі зайнятості (т. 2 а.с. 108-110) та пенсію по інвалідності (т. 2 а.с. 114-117). Таким чином позивачем всупереч вимог статті 81 ЦПК України не надано жодного доказу на підтвердження викладених у позові обставин щодо ведення з [PERSON] спільного господарства та спільного бюджету, благоустрою квартир та всього спільного майна, здійснення ремонту, придбання меблів та предметів домашнього побуту. До того ж, придбаваючи спірну квартиру [ADDRESS] [PERSON] довів до відома продавця що він в зареєстрованому шлюбі не перебуває та не з ким не проживає однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а грошові кошти, які передаються [PERSON] у рахунок оплати квартири не є спільною сумісною власністю та є його особистою приватною власністю (п. 2.4. Договору купівлі-продажу від 19.04.2017 року). Крім того, з наявних в матеріалах справи заяви на медичне обслуговування від 26.05.2017 (т. 2 а.с. 3), медичних карт та виписок з медичної карти хворого вбачається, що [PERSON] зазначав своє місце проживання як за адресою [ADDRESS] , так і за адресою [ADDRESS] . Також суд зазначає, що за три місяці до смерті [PERSON] повернувся жити до дому батьків у смт. Панютине Харківської області, де він і помер [INFO] . Вказаний факт підтверджується показами свідка відповідача [PERSON] , які узгоджується з іншими наявними в матеріалах справи доказами, зокрема довідкою від 23.12.2020 року (т. 1 а.с. 177), підписаною головою квартального комітету [PERSON] , підпис якої засвідчено допитаною у судовому засіданні в якості свідка старостою Панютинського старостинського округу [PERSON] . Саме у смт. Панютине здійснювалися виклики служби екстреної медичної допомоги для [PERSON] : 1 виклик 15.06.2020 року та два виклики у день його смерті - 16.06.2020 року (лист КНП ХОР «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» № 02-699 від 07.04.2021 т. 2 а.с. 103). При цьому, згідно листа-замовлення № 44 від 16.06.2020 (т. 1 а.с. 178) похованням [PERSON] та замовленням з цією метою ритуальних послуг займався його брат [PERSON] , тоді як позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що він якимось чином приймав участь у витратах на поховання [PERSON] . Факт місця реєстрації (проживання) жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною, ні обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу. Перебування на обліку у закладі охорони здоров`я та зазначення позивача у декларації про вибір лікаря як довірену особу (т. 1 а.с. 115-116) не підтверджує факт проживання однією сім`єю позивача та [PERSON] як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, адже особа вільно обирає будь-який медичний заклад та сімейного лікаря. Як довірена особа в декларації також може бути зазначена будь-яка особа, незалежно від наявності чи відсутності родинних зв`язків. Надаючи оцінку показам допитаних судом свідків позивача [PERSON] (друга [PERSON] ), [PERSON] (колеги позивача), [PERSON] (подруга позивача) суд зазначає, що самі по собі їх покази (за відсутності інших доказів того, що між позивачем та [PERSON] як між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю) не можуть бути беззаперечною підставою для встановлення судом факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, не можуть бути визначальними у вирішенні цього питання і не є достатніми доказами про наявність у них сім`ї в розумінні ст. 3 СК України. Покази свідка позивача [PERSON] , яка є лікарем, в якого лікувався [PERSON] також судом до уваги не приймаються, оскільки свідок не конкретизував обставин спільного проживання позивача та [PERSON] . Той факт, що свідок відповідача [PERSON] зазначив про те, що періодично відпочивав разом з позивачем та [PERSON] жодним чином не підтверджує факту проживання однією сім`єю позивача та [PERSON] як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Суд зазначає, що для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні родині. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарством є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти, тобто між ними склалися та існують усталені відносини, що притаманні подружжю. Аналізуючи зміст зазначених норм законодавства та досліджуючи наявні у справі докази суд зазначає, що жодним доказом у справі не підтверджується характер близькості позивача та померлого [PERSON] як чоловіка та жінки: немає приватних листів, жодного особистого подарунку, що характеризували б взаємини як особисті, ніжні, турботливі, не доведено ведення спільного побуту, наявність спільного бюджету. Справедливість - загальний конституційний принцип. Згідно з практикою ЄСПЛ кожний має право на справедливий розгляд справи судом. До гарантій справедливого розгляду додаються також гарантії стосовно організації та структури суду, і порядку ведення проваджень. Отже, ці гарантії і є складовими права на справедливий суд (справа «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), рішення від 21 лютого 1975 року). Саме суд має забезпечити право особи на справедливий суд (справедливу судову процедуру). Дотримання цивільного процесуального закону є гарантією прав особи у цивільному судочинстві та виконання судом його завдання. Складовими принципу верховенства права є, зокрема, правова передбачуваність та правова визначеність, які необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано (абзац третій пункту 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005). Конституційний Суд України вважає, що принцип правової визначеності вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності правових норм, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності (абзац шостий пункту 2.1 мотивувальної частини) Рішення Великої палати Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 49 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 7 частини другої статті 42 Закону України «Про вищу освіту» від 20 грудня 2017 року № 2-р/2017. Вирішуючи даний спір суд застосовує статтю 74 СК України з урахуванням приписів глави 8 цього Кодексу та усталену судову практику. Приписи статті 74 СК України є чіткими, дають особі можливість передбачати наслідки своїх дій, застосування цих приписів з урахуванням усталеної судової практики забезпечує особі, яка звертається до суду за захистом порушеного права, передбачити, які обставини, що мають значення для розгляду справи, необхідно довести. Водночас, позивач не довів обставини, які необхідно суду встановити для встановлення факту спільного проживання чоловіка і жінки, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Сам по собі факт спільного проживання колишнього подружжя не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожним із учасників. За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені статтею 74 СК України, вважати майно таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою. Що стосується позовних вимог в частині зміни черговості одержання права на спадкування та надання [PERSON] права на спадкування разом із спадкоємцем першої черги [PERSON] , суд зазначає наступне. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті. У відповідності до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Частинами 1 та 2 статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними (частина 1 статті 1267 ЦК України). Системне тлумачення приписів статей 1258, 1259 та Книги 6 ЦК України дозволяє стверджувати про необхідність розмежовувати такі правові конструкції, як одержання права на спадкування наступною чергою (частина друга статті 1258 ЦК України) та зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом. Одержання права на спадкування наступною чергою стосується другої-п`ятої черг і пов`язується із такими негативними юридичними фактами, як: відсутність спадкоємців попередньої черги; усунення спадкоємців попередньої черги від права на спадкування; неприйняття спадкоємцями попередньої черги спадщини; відмова від прийняття спадщини. На зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом в межах певної черги впливають такі юридичні факти, як: зміна черговості на підставі договору або рішення суду (стаття 1259 ЦК України); застосування правил про право представлення (стаття 1266 ЦК України); відмова спадкоємця від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за законом (частина друга статті 1274 ЦК України); спадкова трансмісія (стаття 1276 ЦК України); збереження правового зв`язку при усиновленні (частина третя статті 1260 ЦК України). Зміна суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом стосується першої-п`ятої черги. В основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 03 травня 2018 року в справі № 304/1648/14-ц (провадження № 61-6953св18). Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали із спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини. Під час вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. За змістом частини другої статті 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю. Подібні за змістом висновки висловив Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21). Підставами для задоволення позову щодо зміни черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування є сукупність таких юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкоємцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами тощо); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Для задоволення такого позову необхідна наявність всіх п`яти зазначених обставин (постанови Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 521/6358/17 (провадження № 61-11757св19), від 27 травня 2020 року у справі № 755/8930/18 (провадження № 61-14692св18) та від 18 червня 2020 року у справі № 565/1046/16-ц (провадження № 61-35423св18)). Тлумачення поняття «безпорадний стан» Верховний Суд України провів в справі №200/21452/15-ц від 17.10.2018 року: «Безпорадний стан - такий стан особи, у якому ця особа не може самостійно забезпечити свої життєві потреби, потребує стороннього догляду, допомоги, піклування. У випадку існування спору за спадок, безпорадний стан спадкодавця повинен довести позивач, заявляючи вимогу про усунення спадкоємця від права спадкування. При цьому лише одних пояснень позивача та показань свідків недостатньо для доведення безпорадного стану спадкодавця. Повинні бути певні медичні документи, яких у матеріалах справи немає і це є підставою для відмови в позові». Доводи позивача про те, що він тривалий час опікувався спадкодавцем в силу стану його здоров`я, не можуть бути достатньою обставиною для зміни черговості спадкування в розумінні частини другої статті 1259 ЦК України. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] був інвалідом ІІІ групи з 17.11.2015 року (т. 2 а.с. 33, 86), а в подальшому інвалідом ІІ групи (т. 1 а.с. 80). Водночас, будь-яких доказів на підтвердження того, що померлий [PERSON] перебував у безпорадному стані через хворобу, потребував стороннього догляду, допомоги, піклування, позивачем суду не надано. До того ж, 28.04.2020 року [PERSON] отримав медичну довідку щодо придатності до керування транспортним засобом (т. 2 а.с. 34). Досліджені судом медичні документи [PERSON] , а саме: довідка БФ «Матері проти наркотиків» від 17.08.2020 (т. 1 а.с. 81), медична карта та медичні виписки (т. 1 а.с. 98-112, т. 2 а.с. 87-97) не підтверджують той факт, що [PERSON] перебував у безпорадному стані через хворобу, потребував стороннього догляду, допомоги, піклування. Згідно листа КНП «Міська поліклініка № 25» ХМР № 780/0/536-21 від 13.04.2021 остання дата прийому [PERSON] була 11.03.2020 року, на прийомі у лікаря [PERSON] був самостійно без супроводу. Довідка ЛКК про необхідність постійного стороннього догляду [PERSON] у закладі не оформлювалась (т. 2 а.с. 112). Періодичне звернення до лікарів та перебування [PERSON] на лікуванні не свідчить про його безпорадний стан відповідно до частини 2 статті 1259 ЦК України. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що позивач не довів належними та достовірними доказами наявність юридичних фактів, за наявності яких у нього могло виникнути право на спадкування за першою чергою, у зв`язку з чим відмовляє у задоволенні позову в цій частині. Що стосується позовних вимог про визнання за позивачем права на 1/2 частку пайового внеску у Автогаражному товаристві «Лотос» у вигляді гаражного боксу № [NUMBER] в розмірі 92 713, 50 грн. від 01.01.1999 року, що знаходиться за адресою м. Харків, вул. Рудникова, 25 , суд зазначає наступне. З матеріалів справи вбачається, що цей гаражний бокс [PERSON] було придбано 01.01.1999 року, тобто в той час, коли він перебував у зареєстрованому шлюбі з позивачем (т. 1 а.с. 114, 233, т. 2 а.с. 88), а відтак в силу приписів статті 60 СК України це майно є спільною сумісною власністю подружжя. Презумпція спільності права власності на майно, набуте подружжям у шлюбі, наявними в матеріалах справи доказами не спростована і не заперечується відповідачем. Будь-яких доказів на підтвердження того, що позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на 1/2 частину гаражного боксу в Автогаражному товаристві «Лотос» матеріали справи не містять. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом наведеної норми позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності. Позов про визнання права власності у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України, пред`являється на захист існуючого, наявного права, що виникло у позивача за передбачених законодавством підстав і підтверджується належними та допустимими доказами. Об`єктом цього позову є усунення невизначеності відносин права власності позивача щодо індивідуально визначеного майна. Підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності є оспорення або невизнання наявного права, а не намір набути таке право за рішенням суду. Позивач у позові про визнання права власності - особа, яка вже є власником, а відповідач - будь-яка особа, яка має сумнів у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес. У пунктах 106, 107 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі № 522/1029/18 вказано, що відповідно до статті 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. У частині 1 статті 2 ЦПК України вказано, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначає порушене, невизнане чи оспорюване право або охоронюваний законом інтерес, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. При цьому, відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2040/20). Водночас, звертаючись до суду з позовом в частині визнання права на 1/2 частку пайового внеску у Автогаражному товаристві «Лотос» у вигляді гаражного боксу № [NUMBER] в розмірі 92 713, 50 грн. від 01.01.1999 року, що знаходиться за адресою м. Харків, вул. Рудникова, 25 позивачем не обґрунтовано, яке його суб`єктивне право чи охоронюваний законом інтерес порушено або невизнається відповідачем, як і не надано доказів на підтвердження порушення чи оспорення цього права з боку відповідача. Доказів на підтвердження того, що нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право власності на 1/2 частину частку пайового внеску у Автогаражному товаристві «Лотос» у вигляді гаражного боксу № [NUMBER] в розмірі 92 713, 50 грн. від 01.01.1999 року, що знаходиться за адресою м. Харків, вул. Рудникова, 25 , матеріали справи не містять. Оскільки відсутність порушеного права є самостійною підставою для відмови у позові, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині. Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах. За таких обставин, суд вважає заявлені позивачем позовні вимоги необґрунтованими та недоведеними, у зв`язку з чим відмовляє у задоволенні позову з урахуванням наведеного. Відповідно до статті 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed