Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-31 00:00:00

Позивачка у особі свого представника - адвоката Скріжалєвської Л.П. звернулася з позовною заявою до Київської міської ради, третя особа: П`ятнадцята київська державна нотаріальна контора про встановлення юридичного факту та визнання права власності на спадкове майно. Вимоги позовної заяви обґрунтовані тим, що [INFO] померла матір позивачки - [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина на: частину квартири [ADDRESS] та легковий автомобіль марки Renault, модель Sandero, 2012 року випуску, номер [NUMBER] , номер державної реєстрації [NUMBER] . Позивачка як єдина спадкоємиця за законом, звернулась із заявою про прийняття спадщини після смерті матері до 15-ї Київської державної нотаріальної контори, зокрема просила видати їй Свідоцтво про право на спадщину за законом як єдиній доньці, однак отримала відмову нотаріуса обґрунтовану тим, що вона пропустила передбачені законодавством строки для прийняття спадщини, при цьому документальне підтвердження проживання позивачки та спадкодавця разом на час відкриття спадщини, відсутнє. А відтак позивачка звернулась до суду з даним позовом, згідно вимог якого просила визнати факт проживання її разом із померлою померлою [INFO] матір`ю [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , на час відкриття спадщини, а також визнати за нею право власності на частину квартири [ADDRESS] та легковий автомобіль марки Renault, модель Sandero, 2012 року випуску, номер [NUMBER] , номер державної реєстрації [NUMBER] , у порядку спадкування за законом. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 08.11.2023 року вказану цивільну справу було прийнято до свого провадження та призначено до розгляду у підготовчому засіданні. Ухвалою суду від 13.12.2023 було витребувано від П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори належним чином засвідчену копію матеріалів спадкової справи померлої [INFO] [PERSON] , [INFO] , що була зареєстрованою та проживала в [ADDRESS] . 01.01.2024 на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позову у якому просили суд ухвалити рішення згідно норм чинного законодавства України та розглядати справу у відсутність їх представника. Згідно ухвали, постановленої шляхом внесення до протоколу судового засідання від 24.01.2024, було закрито підготовчий розгляд та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні позивачка та її представник вимоги позовної заяви підтримали у повному обсязі, просили суд їх задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не прибув, про розгляд справи повідомлений належним чином, у відзиві на позовну заяву просили про розгляд справи у відсутність їх представника. Представник третьої особи: П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори у судове засідання не прибув, про розгляд справи повідомлені належним чином, на виконання ухвали суду надали копію матеріалів спадкової справи померлої [INFO] [PERSON] , [INFO] , що була зареєстрованою та проживала в [ADDRESS] . За таких обставин, суд дійшов висновку про можливість проведення розгляду справи у відсутності представника Київської міської ради та представника третьої особи. Вислухавши вступне слово позивачки та її представника, заслухавши показання допитаних в судовому засіданні свідків, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивачка [PERSON] , є донькою померлої [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.14). Відповідно до копії свідоцтва про смерть, [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] у віці 54 роки (а/з№ 2476). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина до складу якої входить: частина квартири [ADDRESS] та легковий автомобіль марки Renault, модель Sandero, 2012 року випуску, номер [NUMBER] , номер державної реєстрації [NUMBER] . 05.04.2023 позивачка [PERSON] з метою оформлення спадкових прав звернулась до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори, однак 15.04.2023 отримала відмову нотаріуса обґрунтовану тим, що позивачка пропустила передбачені законодавством строки для прийняття спадщини, при цьому документальне підтвердження проживання позивачки та спадкодавця разом на час відкриття спадщини, відсутнє. Відповідно до Акту про місце фактичного проживання особи від 27.04.2023 року, підписаного комісією мешканцями будинку за адресою: [ADDRESS] , з якого вбачається, що [PERSON] ( [INFO] ), що зареєстрована за адресою [ADDRESS] проживає у квартирі [ADDRESS] з грудня 1995 року по теперішній час протягом 28 років, до грудня 2021 року до смерті матері [PERSON] ( [INFO] ) проживала у квартирі з матір`ю. Квартира належить на праві власності померлій [PERSON] та [PERSON] у рівних долях. У зазначеному акті містяться підписи [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які є сусідами позивачки та проживають у будинку по [ADDRESS] . Приписами частини 2 статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно зі ст.3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я утворюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. У статті 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України ). Згідно з частиною другою статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою. За змістом норми статті 1268 ЦК України порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Так, відповідно до частин третьої і четвертої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Місцем проживання фізичної особи згідно з частиною першою статті 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Статтями 2, 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Отже, відсутність реєстрації місця проживання заявника за місцем проживання спадкодавця на час смерті не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкоємцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом. Згідно з пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. В судовому засіданні були допитані в якості свідків особи, які надали суду наступні пояснення: Свідок [PERSON] показала суду, що позивачка, ще коли була маленькою разом з батьками переїхали до їх будинку. З мамою були хороші відносини, допомагали одна одній за потреби. Наразі, [PERSON] проживає у спірній квартирі. Свідок [PERSON] показала суду, що знає позивачку, вона проживає на 12 поверсі їх будинку з 1996 року. Знала її матір. Працює консьєржом, а тому позивачку бачить кожен день. Таким чином, оцінивши отримані у ході розгляду справи докази у їх сукупності, суд вважає доведеним факт проживання спадкоємця [PERSON] разом із спадкодавцем [PERSON] , померлою [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , на час відкриття спадщини. Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом Відповідно до ч.1 ст.1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно ч.ч.1, 3 ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно з вимогами ч.2 ст.1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, прийняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкування за законом). Стаття 1298 ЦК України передбачає, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до договору купівлі - продажу нерухомості від 01.12.1995 року, укладеного Київською універсальною біржою (реєстраційний номер А7143/10201) та зареєстровано в БТІ м. Києва 08.12.1995 року, квартира [ADDRESS] у рівних долях належить на праві спільної сумісної власності спадкодавцю - [PERSON] та спадкоємцю, позивачці [PERSON] .. Згідно із Договору №1093 про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території, власниками (співвласниками) зазначено [PERSON] та позивачку [PERSON] (а.с.23). Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зі змісту вказаної статті вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Враховуючи викладене, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які були посилання як на підставу вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх сукупності, суд дійшов висновку, що спірна квартира та автомобіль входить до складу спадщини, а позивачка є єдиною спадкоємицею, а відтак суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі та визнає за [PERSON] право власності на квартиру частину квартири [ADDRESS] та легковий автомобіль марки Renault, модель Sandero, 2012 року випуску, номер [NUMBER] , номер державної реєстрації [NUMBER] , у порядку спадкування за законом. На підставі викладеного,

Outcome: approved