Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою 11.08.2021, у подальшому подавши заяву про зменшення розміру вимог 09.11.2023 (а.с.135-136), просив суд стягнути із [PERSON] на його користь аліменти на утримання їх повнолітньої доньки, яка продовжує навчання [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до суду та до 16.06.2023 дати зміни реєстрації місця проживання [PERSON] . Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що 23.02.1996 сторони уклали шлюб, зареєстрований Центрально-Міським Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області. Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01.12.2020 шлюб було розірвано. Від шлюбу вони мають спільну доньку [PERSON] , [INFO] . Після досягнення повноліття донька продовжила навчання у Дніпропетровському державному університеті внутрішніх справ, термін навчання до 30.06.2024, у зв`язку з чим ніде не працює, не має власних доходів та потребує матеріальної допомоги з боку батьків на її утримання. Донька проживає разом із [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , де має зареєстроване місце проживання. Мати дитини [PERSON] мешкає окремо від них та ухиляється від надання матеріальної допомоги на утримання доньки у добровільному порядку, витрачаючи зароблені кошти на задоволення лише власних потреб. Зважаючи на це, на думку [PERSON] , відповідач ухиленням від аліментів не виконує покладений на неї ч.1 ст.199 СК України обов`язок з утримання доньки, яка продовжує навчання та потребує матеріальної допомоги. Враховуючи, що під час розгляду справи судом [PERSON] 16.06.2023 змінила реєстрацію місця проживання, позивачем подано заяву про уточнення пред`явлених вимог шляхом чіткого визначення періоду стягнення з відповідача аліментів на його користь на утримання доньки: з моменту пред`явлення ним позову до суду та до 16.06.2023 (а.с.135-136). Ухвалою суду від 24.09.2021 (головуючий суддя Прасолов В.М.) позовну заяву прийнято до розгляду з відкриттям спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с.16). Ухвалою суду від 18.01.2024, постановленою без виходу до нарадчої кімнати (головуючий суддя Прасолов В.М.), відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про закриття провадження у справі (а.с.144 протокол с.з.). Ухвалою суду від 18.01.2024, постановленою без виходу до нарадчої кімнати (головуючий суддя Прасолов В.М.), поновлено представникові позивача процесуальний строк на подання заяви про зменшення розміру позовних вимог, заяву прийнято до розгляду (а.с.144 протокол с.з.). Ухвалою суду від 26.02.2024, постановленою без виходу до нарадчої кімнати (головуючий суддя Прасолов В.М.), задоволено клопотання відповідача про допит [PERSON] як свідка (а.с.148 протокол с.з.). Ухвалою суду від 26.02.2024, постановленою без виходу до нарадчої кімнати (головуючий суддя Прасолов В.М.), задоволено клопотання позивача, залучено до участі у справі [PERSON] як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору (а.с.148 протокол с.з.). У зв`язку із звільненням судді Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області [PERSON] у відставку та відрахуванням зі штату суду, за результатами повторного автоматизованого розподілу на підставі розпорядження керівника апарату суду №270 від 09.04.2024 матеріали цивільної справи передано в провадження судді Євтушенку О.І. (а.с.151, 152). Ухвалою суду від 23.04.2024 цивільну справу прийнято до провадження суддею Євтушенком О.І. з призначенням до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с.153). Не погоджуючись з пред`явленими вимогами, відповідач [PERSON] подала відзив на позов (а.с.43-46), в якому просила у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити. Свої заперечення мотивувала тим, що у розумінні положень ст.199 СК України [PERSON] не є належним позивачем, оскільки не вправі звертатися до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання їх доньки [PERSON] , яка фактично проживає окремо від нього у м. Дніпро з моменту вступу на навчання, в той час як сам позивач тривалий час перебуває за кордоном, починаючи з 2022 року. Зауважила, що вона постійно надає матеріальну допомогу доньці, на підтвердження чому надала копії квитанцій про переказ коштів. Доказів того, що вона ухиляється від надання дитині матеріальної допомоги на утримання, а також доказів, що [PERSON] звертався до неї з цього приводу, позивач суду не надав. Відповідач зауважила, що від свого обов`язку по утриманню доньки вона ніколи не відмовлялася та матеріально допомагала [PERSON] в період її навчання та проживання у казарменому режимі у м. Дніпро, будь-яких претензій стосовно цього донька не висловлювала. Оскільки вимоги позивача є безпідставними та недоведеними, відповідач просила суд в їх задоволенні відмовити. Правом на подання відповіді на відзив позивач та його представник не скористались, клопотань про надання додаткового часу не заявляли. У ході розгляду справи представник позивача адвокат Солод Р.Г. пред`явлені вимоги підтримав, з урахуванням поданої заяви про їх уточнення, наполягав на їх задоволенні. Розгляд справи просив проводити за відсутності позивача, зважаючи на прийняття ним участі в судовому засіданні як повноважним представником [PERSON] . Підтвердив, що за останніми даними позивач дійсно перебуває за кордоном на заробітках, матеріально доньку утримував, перераховував кошти, на підтвердження чому надав відповідні докази (а.с.97-97-101). У подальшому просив справу розглянути за його відсутності позивача, зв`язок з яким наразі у нього відсутній. Відповідач [PERSON] заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві. Зауважила, що в період навчання донька [PERSON] постійно мешкала у гуртожитку в м. Дніпро у казармі. З вересня 2020 року [PERSON] працює в Національній поліції України та має стабільний дохід. Не зважаючи на це, в період навчання вона надавала матеріальну допомогу дитині шляхом здійснення грошових переказів, претензій з її боку з цього приводу ніколи не було. Сама ж відповідач офіційно працює керуючою магазином ТОВ «АТБ-МАРКЕТ», на підтвердження чому надала відповідну довідку (а.с.90). До 2020 року донька мешкала з нею, а як вступила на навчання переїхала до м. Дніпро. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] правом на участь в судовому засіданні не скористалась, подавши заяву про розгляд справи за її відсутності у зв`язку зі службовою зайнятістю. З огляду на відсутність заперечень з боку учасників справи та повторну неявку в судове засідання [PERSON] , з метою об`єктивного ухвалення судового рішення у спорі, який, перш за все, стосується інтересів самої [PERSON] , суд вважає за можливе зазначити, що останньою при розгляді справи попереднім складом суду надавались пояснення та покази як свідком, де вона вказала, що з початку навчання вона завжди мешкала у м. Дніпро, де й проживає наразі та офіційно працює. Батько перебуває за кордоном, на момент пред`явлення ним позову про стягнення аліментів вона з ним не мешкала, а питання пред`явлення позову з нею не узгоджувалося. Необхідності у стягненні аліментів з матері вона не вбачає. Визнала той факт, що в період навчання обоє батьків надавали їй матеріальну допомогу на утримання, жодних майнових претензій до них вона не має. Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії судом не вчинялись, заходи забезпечення позову/доказів, зупинення/відновлення провадження не застосовувались. Дослідивши\~ письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, враховуючи позицію учасників справи, суд приходить до висновку про необхідність залишення без задоволення позовних вимог з огляду на таке. Судом встановлено, а сторонами визнаний той факт, що з 23.02.1996 [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) перебували у шлюбі, зареєстрованому Центрально-Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим повторно 11.12.2020 (а.с.5). Від шлюбу вони мають спільну доньку [PERSON] , [INFO] , що слідує зі свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 13.03.2003 (а.с.6). Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01.12.2020, ухваленим при заочному розгляді цивільної справи №214/5836/20, що набрало законної сили 05.01.2021, за позовом [PERSON] шлюб між нею та [PERSON] було розірвано (а.с.8-9). Як слідує з довідки №317 від 11.03.2021 (а.с.7), [PERSON] у 2020 році вступила до Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ на денне відділення за державним замовленням (наказ про зарахування від 19.08.2020 №139 о/с), що включає в себе забезпечення курсантів відповідно до затверджених норм: грошовим, продовольчим, речовим та медичним забезпеченням; комунальними послугами. Диплом бакалавра [PERSON] отримала 12.04.2024, здобувши кваліфікацію ступінь вищої освіти «бакалавр», спеціальність «право» за освітньою програмою «Право «поліцейські». Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] зазначив, що [PERSON] , будучи матір`ю [PERSON] , добровільно матеріальну допомогу на утримання доньки не надає, фактично донька перебуває на його матеріальному утриманні. Питання надання матеріальної допомоги на утримання доньки матір`ю у позасудовому порядку сторони вирішити не можуть, що визначає наявність спору. Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 СК України, яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують\~навчання\~і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати\~аліментів\~(ст.ст.199, 200, 201 СК України). Відповідно до ст.198, ч.1 ст.199 СК України, батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, до досягнення 23-х років, якщо вони можуть надавати таку матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. \~ \~ \~ \~Із системного аналізу положень ст.199 СК України слідує, що істотними правовими передумовами для виникнення у батька (матері) обов`язку по утриманню повнолітніх сина (доньки) є сукупність таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними\~навчання за будь-якою із форм;\~3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі з боку батьків; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою\~повнолітню\~дитину). На цьому також акцентована увага в п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та\~стягнення аліментів» та Верховним Судом у постанові від 06.08.2018 у справі №748/2340/17. \~ \~ \~ \~Таким чином, стягнення аліментів\~на утримання дитини, яка продовжує\~навчання,\~є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період\~навчання\~вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років. Верховний Суд в постанові від 13.04.2021 у справі №308/4214/18 при вирішенні спору про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання, зауважив про дію рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. При визначенні розміру\~аліментів\~з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим із батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. При визначенні розміру\~аліментів\~мають бути враховані вартість\~навчання,\~вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Також, при визначенні розміру\~аліментів\~з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим із батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Приписами ч.3 ст.199 СК України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Таким чином, за змістом вказаної матеріальної норми, право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має саме той з батьків, з ким проживає повнолітня дитина, питання стягнення аліментів на чиє утримання є предметом спору. Вказана нормами кореспондує з положеннями ст. 179 СК України, яка визначає, що аліменти,\~одержані на\~дитину,\~є власністю\~дитини. Той\~із батьків\~або інших\~законних представників\~дитини,\~на ім`я\~якого виплачуються\~аліменти,\~розпоряджається аліментами\~виключно за\~цільовим призначенням\~в інтересах\~дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання, а також має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до\~Цивільного кодексу України. Повнолітня дитина вправі звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів самостійно. Статтею 81\~ЦПК\~України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Отже, належність доказів це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом. Згідно зі ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Розуміння допустимості доказів досягається крізь призму прав, що охороняються законом: допустимим є доказ, отриманий без порушення закону. Недопустимими, відповідно, є докази, отримані з порушенням закону. Недопустимими також є докази, одержані з неправдивих показань свідка, завідомо неправдивого висновку експерта, фальшивих документів або речових доказів, тобто з порушенням процесуального порядку формування засобів доказування. Допустимість доказів характеризується органічним зв`язком процесуальної форми засобів доказування та законністю отримання інформації про той чи інший факт, який має значення для справи. Тому одержання доказів з дотриманням порядку, встановленого законом, слід розуміти як відсутність при одержанні доказів порушення норм матеріального права та норм процесуального права, як одночасне дотримання передбачених законом особистих немайнових і майнових прав та процесуальної форми. Встановити недопустимість конкретного доказу суд може лише після того, як дослідить його в судовому засіданні. Недопустимість доказу не є очевидною. Сторони вправі висловлювати суду свої міркування щодо допустимості чи недопустимості конкретного доказу. Якщо суд дійде висновку, що доказ є недопустимим, він не бере цей доказ до уваги, тобто не може обґрунтовувати ним своє рішення. Разом з тим суд повинен у мотивувальній частині рішення зазначити, чому саме він цей доказ відхиляє. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] вказував, що донька [PERSON] зареєстрована та мешкає разом з ним, що, на думку позивача, визначає наявність у нього права на звернення в її інтересах з позовом про стягнення з [PERSON] як матері аліментів на утримання доньки. Однак, суд не може з цим погодитись, зважаючи на таке. Дійсно, за відомостями реєстру Криворізької міської територіальної громади, [PERSON] з 26.06.2003 мала зареєстроване місце проживання разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.10). З 20.06.2023 та дотепер [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з реєстру Дніпровської територіальної громади (а.с.141). Разом з тим, як слідує зі змісту рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01.12.2020, ухваленого при заочному розгляді цивільної справи №214/5836/20, на момент вирішення спору про розлучення сторін у даній справі (тобто станом на грудень 2020 року) донька [PERSON] мешкала з матір`ю [PERSON] та перебувала на її утриманні. Вказаний факт суд вважає таким, що має преюдиційне значення, в силу ч.2 ст.84 ЦПК України та окремого доказування не потребує, оскільки цей факт вже встановлений судовим актом, підстави піддавати сумніви якого відсутні. Крім того, з серпня 2021 року [PERSON] мешкає у гуртожитку [ADDRESS] , що слідує з довідки (а.с.142). При розгляді справи останнім складом суду позивач та його представник не заявляли про наявність у них обґрунтованого сумніву в достовірності та належності відомостей, викладених в позиції [PERSON] , що до вступу на навчання до Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ, вона фактично мешкала з матір`ю [PERSON] , а з початком навчання у м. Дніпро, тобто окремо від обох батьків. Оскільки зазначені [PERSON] обставини учасниками справи фактично були достовірно визнані, вони не підлягають додатковому доказуванню в розумінні ч.1 ст.82 ЦПК України. Як слідує з довідки Дніпровського районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області від 09.05.2024 №43/20-1398, [PERSON] з 15.09.2020 проходить службу у Національній поліції України, з 13.04.2024 перебуває на посаді слідчого СВ ВП №5 Дніпровського районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області. Під час розгляду справи по суті, судом також досліджено наданий позивачем акт спільного проживання від 06.05.2021, складений з підписами сусідів та посвідчений ТОВ «Житлосервіс-КР», з якого слідує, що [PERSON] з 2003 року та по момент складання акта постійно мешкає з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; [PERSON] (мати) за вказаною адресою не проживає з серпня 2020 року (а.с.11). Вказаний акт, досліджений в сукупності та взаємозв`язку з іншими доказами, суд вважає недопустимим та недостовірним доказом, який би підтверджував факт постійного проживання [PERSON] з позивачем [PERSON] , оскільки вказані в акті факти повністю спростовуються встановленими в ході судового розгляду справи обставинами. Крім того, суд вважає, що до повноважень ТОВ «Житлосервіс-КР» не входить проведення обстеження житла на предмет проживання/не проживання осіб в кожній окремо визначеній квартирі; майстром ТОВ «Житлосервіс-КР» лише посвідчено підписи сусідів на акті, що не є підтвердженням чи спростованням факту проживання чи не проживання сторін по справі за конкретною адресою. Оскільки в обов`язки компанії, яка є управителем багатоквартирних будинків, не входить облік осіб, що проживають на території, яку вони обслуговують, суд дійшов висновку, що акт спільного проживання не підтверджує обставини, на які посилався позивач у своєму позові та підтвердження правомірності його звернення до суду з позовом в інтересах [PERSON] , зважаючи на доведеність в ході розгляду справи обставин фактичного проживання [PERSON] з матір`ю до вересня 2020 року, а з початку навчання з вересня 2020 року у м. Дніпро. Сама по собі реєстрація місця проживання [PERSON] з батьком протягом окремого періоду часу, за недоведеності факту їх сумісного проживання, не може свідчити, що позивач набув таким чином право на ініціювання спору про стягнення аліментів в інтересах самої [PERSON] . При вирішенні спору, суд враховує, що на момент виникнення спірних правовідносин [PERSON] досягла повноліття, навчалась за денною формою за державним замовленням (тобто, державним забезпеченням, що включає: грошове, продовольче, речове, медичне та житлове забезпечення), що виключало можливість її трудової діяльності у вільний від навчання час, і те, що батьки мали змогу допомагати їй матеріально в період\~навчання,\~оскільки обоє є працездатними особами. У ході розгляду справи кожен з батьків надав докази надання матеріальної допомоги на утримання [PERSON] шляхом здійснення грошових переказів, що остання не заперечувала. Суд вважає, що зазначені вище обставини, які з огляду на предмет спору та характер спірних правовідносин, безпосередньо стосуються прав та інтересів [PERSON] , адже положення СК України визначають альтернативу сплати батьками аліментів як коштів на утримання дітей добровільно (у тому числі, шляхом утримання із заробітку на підставі поданої заяви ст.187 СК України, чи за укладеним між батьками нотаріально посвідченим договором ст.189 СК України) або за рішення суду. Враховуючи встановлені судом обставини, надавши оцінку наявним доказам в їх сукупності, та зважаючи на позицію третьої особи [PERSON] щодо заявлених вимог, наявність підстав достеменно вважати, що [PERSON] , яка перебувала на повному державному забезпеченні та отримувала матеріальну допомогу від обох батьків, суд приходить до переконання, що позивачем не доведено відповідність пред`явлення ним позову про стягнення аліментів інтересам самої [PERSON] , а також наявність у нього права на пред`явлення такого позову з огляду на доведеність факту проживання його повнолітньої доньки окремо. Оскільки аліменти є власністю самої дитини, а не батьків, які лише отримують та використовують їх від імені дітей, в той час як [PERSON] з позивачем разом не проживала, тому суд приходить до переконання про відсутність підстав для їх стягнення на користь [PERSON] . Вказані обставини визначають наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує положення ст.141 ЦПК України, звільнення позивача від сплати судового збору на підставі п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» та ухвалення рішення на користь відповідача, у зв`язку з чим витрати по сплаті судового збору підлягають компенсації за рахунок держави.

Outcome: dismissed