Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з цивільним позовом до Міністерства соціальної політики України, Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, Міністерства у справах ветеранів України, Міністерства юстиції України, третя особа Державна казначейська служба України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги наступним. [PERSON] , [INFO] , є інвалідом війни другої групи. Статтею 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" передбачено, що інвалідам I і II груп надається право безплатного проїзду один раз на рік (туди і назад) залізничним, водним, повітряним або міжміським автомобільним транспортом, а особам, які супроводжують інвалідів I групи (не більше одного супроводжуючого), - 50-процентна знижка вартості проїзду один раз на рік (туди і назад) зазначеними видами транспорту. 12.12.2018 року позивач звернувся до Управління соціального захисту населення в Приморському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради із заявою, в якій просив видати лист талонів на пільговий проїзд територією країн-членів СНД. Листом від 21.12.2018 року Управління соціального захисту населення в Приморському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради надало відповідь на звернення позивача, в якій зазначило, що листи талонів до управління надходять шляхом розподілу через Департамент соціальної та сімейної політики Одеської облдержадміністрації, листи талонів на пільговий проїзд по території країн-членів СНД на 2016-2020 роки до управління не надходили та на даний час відсутні. З метою захисту свого порушеного права на проїзд територією країн-членів СНД та отримання листа талону на пільговий проїзд територією країн-членів СНД, у січні 2019 року позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, Міністерства соціальної політики України. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14.05.2019 у справі №420/219/19, позов [PERSON] було задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність Міністерства соціальної політики України щодо ненадання замовлення до Міністерства фінансів України на виготовлення бланків листів талонів на пільговий проїзд по території країн-членів СНД на право одержання проїзних документів (квитків) безоплатно і з 50-відсотковою знижкою їх вартості і зобов`язано Міністерство соціальної політики України здійснити замовлення до Міністерства фінансів України на виготовлення бланків листів талонів на пільговий проїзд по території країн-членів СНД на право одержання проїзних документів (квитків) безоплатно і з 50-відсотковою знижкою їх вартості відповідно до п. 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 року № 302 «Про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни». В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03.10.2019, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.05.2019 скасоване та прийнято нове рішення, яким позов задоволено частково, проте, було відмовлено у задоволені вимог позивача до Міністерства соціальної політики, про визнання дій протиправними, визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії. У зв`язку з чим, позивач звернувся із касаційною скаргою до Касаційного адміністративного суду. Постановою Касаційного адміністративного суду від 15.07.2020, касаційну скаргу було задоволено та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03.10.2019 у справі №420/219/19 - скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, Міністерства у справах ветеранів України, яке є правонаступником Міністерства соціальної політики, про визнання дій протиправними, визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії і в цій частині залишити в силі рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.05.2019 у справі №420/219/19. Але позивач наполягав на тому, що на момент звернення позивача до суду з зазначеним вище адміністративним позовом відповідно до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 № 302 «Про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни» виготовлення бланків листів талонів на право одержання проїзних документів (квитків) безоплатно і з 50-відсотковою знижкою їх вартості для інвалідів війни, учасників війни та осіб, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", здійснюється Міністерством фінансів - за замовленням Міністерства соціальної політик. Позивач вказує, що вже підчас розгляду справи за його позовом в адміністративних судах, Урядом України були внесені зміни до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 № 302 «Про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни» згідно яких виготовлення бланків листів талонів на право одержання проїзних документів (квитків) безоплатно і з 50-відсотковою знижкою їх вартості для інвалідів війни, учасників війни та осіб, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", здійснюється Міністерством фінансів - за замовленням Міністерства у справах ветеранів, тимчасово окупованих територій та внутрішньо переміщених осіб (Постанови КМ № 887 від 16.10.2019). Тобто, на думку позивача, Міністерство соціальної політики усвідомлюючи безперспективність своєї правової позиції та з метою уникнення відповідальності за не виконання з 2016 року свого обов`язку в замовленні бланків листів талонів на пільговий проїзд по території країн-членів СНД для інвалідів війни, ініціювала внесення змін п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 № 302 «Про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни», якими обов`язок замовлення бланків листів талонів на пільговий проїзд по території країн-членів СНД покладається на інше міністерство. Після отримання Постанови Верховного суду, позивач звернувся до Міністерства у справах ветеранів України для його належного виконання. Проте, як зазначає позивач, Відповідачами не було вжито жодних заходів для виготовлення у 2020 році бланки листів талонів для пільгового проїзду по території країн-членів СНД. Старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Коваленком В.О. Постановою від 03.09.2020 року було відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №420/219/19 від 03.08.2020 р. 21.01.2021 року вказане виконавче провадження було закрито без його виконання. Державним виконавцем при закриті виконавчого провадження до органу досудового розслідування надіслано повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, проте вказане повідомлення не було внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань та правоохоронним органами не було вчинено дій для притягнення до відповідальності посадових осіб боржника за невиконання судового рішення. Відповідно до ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає, окрім іншого у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Позивач вказує на те, що після численних запитів та письмових звернень до Відповідачів після яких він не зміг у 2020 році отримати листа талонів на пільговий проїзд територією країн-членів СНД, позивач змінив відношення до оточуючих людей, стосунки з ними значно погіршилися, в тому числі у зв`язку з ототожненням дії посадових осіб органів державної влади з діями інших людей, що спричинило додаткових страждань. Вищевказані обставини, як зазначає позивач, призвели до порушення нормальних життєвих зв`язків, порушення стосунків з оточуючими людьми. Окремою підставою для спричинення моральних страждань позивач зазначає вимушену необхідність постійно звертатися та відвідувати різноманітні державні органи, чекати в чергах на прийом до державних посадовців. Позивач також зазначив, що вважає за необхідне при розрахунки завданої моральної шкоди виходити з розміру мінімальної заробітної плати у 2020 році помноженої на кількість місяців не виконання відповідачем позитивного для позивача рішення суду з відновлення його порушеного права на пільговий проїзд територією країн-членів СНД, а саме: в 2020 році, розмір мінімальної заробітної плати становив 5 000 гривень, а отже відшкодуванню підлягає 5000*8=40 000 гривень. При розгляді справи "Кечко проти України" (заява № 63134/00) Європейський Суд з прав людини зауважив, що поняття Ївласності, яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу № 1, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як і «майнові права», і, таким чином, як і «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу № 1 ( «Broniowski v.Poland», № 31443/96, пар. 98). Отже, позивач наполягає на тому, що гарантоване Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" право інвалідів війни на пільговий проїзд по території країн-членів СНД є матеріальним інтересом, який захищено статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Обґрунтовуючи спричинення матеріальних збитків позивач зазначив, що в 2020 році через пандемію було скасовано залізничне сполучення з країнами членами СНД, проте існувало авіасполучення зокрема Беларуські авіалінії та інші, середня вартість квитка становила 5 500,00 грн., в один кінець. Отже, на думку позивача, їм втрачена можливість скористатися пільговим проїздом авіатранспортом в обидва кінця на суму 11 000, 00 грн. На підставі наведеного, позивач просить суд: Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України, в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди на користь [PERSON] ( [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , проживає за адресою: [ADDRESS] ) 40 000 (сорок тисяч) гривень. Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України, в рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди на користь громадянина [PERSON] ( [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , проживає за адресою: [ADDRESS] ) грошову суму в розмірі 11 000,00 (одинадцять тисяч) гривень. Звільнити [PERSON] ( [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , проживає за адресою: [ADDRESS] )) від сплати судового збору за подання цього позову на підставі пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір». Ухвалою судді Малиновського районного суду м. Одеси від 12.04.2021 року позовна заява була залишена без руху. Ухвалою судді Малиновського районного суду м. Одеси від 27.04.2021 року по справі було відкрито провадження. Ухвалою судді Малиновського районного суду м. Одеси від 18.08.2021 року по справі було закрито підготовче провадження. Представник Міністерства у справах ветеранів України через систему «Електронний суд» подав до суду відзив, у якому зазначив, що Мінветеранів заперечує проти позову [PERSON] у повному обсязі заявлених позовних вимог, вважає позовні вимоги необґрунтованими, такими, що не відповідають чинному законодавству, не підтверджені належними та допустимими доказами, а тому, на думку відповідача, не можуть бути задоволені, оскільки, Мінветеранів листом від 03.08.2020 № 6338/02/9.1-20 проінформувало Позивача про виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.05.2019 у справі N? 420/219/19 за результатом його перегляду постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 15.07.2020, а саме що було здійснено замовлення до Міністерства фінансів України на виготовлення бланків відповідних листів талонів на пільговий проїзд по території країн-членів СНД. Представник Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради подав до суду відзив на позовну заяву, в якому вказав, що виготовлення бланків листів талонів на пільговий проїзд по території країн членів СНД здійснює Міністерство соціальної політики України, а з 16.10.2019 року Міністерство у справах ветеранів війни. У 2021 року Мінветеранів на виготовлення бланків документів для ветеранів війни бюджетною програмою 1501040, передбачено видатки в розмірі 5,21 млн. гривень та на теперішній час опрацьовується проект постанови Кабінету Міністрів України, якою буде визначено механізм використання бюджетних коштів. Департамент лише видає талони на проїзд, тому поки їх не буде виготовлено та поки вони не надійдуть до Департаменту, видати зазначені талони та виконати рішення суду не має можливості. Представник відповідача у відзиві вказав, що позивач при зверненні до суду жодними належними та допустимими доказами не обґрунтування завдану йому моральну та матеріальну шкоду. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Представник відповідача Міністерство соціальної політики подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Вказав, що позивач не надав суду доказів, які б підтверджували б факт заподіяння йому шкоди. Крім, цього позивачем не доведено протиправність поведінки органів держаної влади та причинного зв`язку між діяльністю органів державної влади та заподіяної шкоди позивачу. Зазначив, що Міністрество соціальної політики не порушувало прав позивача та діяло в межах своїх повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією України та Законами України. Представник третьої особи Державної казначейської служби України подав до суду пояснення на позовну заяву, в якій вказав, що позивач в заяві ототожнює Державну казначейську службу України з Державою України та Державним бюджетом України та з особою, яка спричинила шкоду. Всупереч цьому, представник Державної казначейської служби України, вказав, що виконання рішення суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень, шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу. У зв`язку з цим окремі юридичні особи, в тому числі, Міністерство соціальної політики України, самостійно несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями, є розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня, тому будь-яку виплату, зокрема, відшкодування шкоди повинно здійснюватися за рахунок таких органів. Тому стягнення шкоди, завданої державними органами проводиться не з Державного бюджету України, а шляхом списання коштів з рахунків винних органів, як розпорядників бюджетних коштів, рахунки, яких відкриті в Державні казначейській службі України. Крім цього, представник третьої особи в своїх запереченнях вказав, що позивач при обґрунтуванні розміру матеріальної шкоди посилається лише на власні розрахунки та не надає жодних доказів на підтвердження розрахункової суми упущеної вигоди. Разом з тим, позивач не надав суду достатніх та допустимих доказів, що підтверджують факт заподіяння йому моральної шкоди. Позивач подав до суду відповідь на відзив, в якій вказав, що Міністерство соціальної політики не здійснювало замовлення на виготовлення бланків талонів на пільговий проїзд країнами СНГ, що призвело до порушення прав позивача. Вказав, що бездіяльність державних органів викликала у позивача відчуття несправедливості, недовіри до владних органів, оточуючих, що сталою причиною погіршення стосунків з людьми, порушення нормальних умов існування. Крім цього, позивач витратив велику кількість часу на оскарження незаконної бездіяльності органів державної влади. Вважає, що вимоги про стягнення з органів державної влади на його користь моральної та моральної шкоди є законними та обґрунтованими в повному обсязі. В судовому засіданні позивач участі не брав, повідомлений належним чином. Надав до суду заяву щодо розгляду справи за його відсутності. Відповідачі та їх представники у судове засідання не з`явилися, повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Представники третьої особи у судовому засідання просили відмовити в позові. Дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв`язку, об`єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяв по суті, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За нормою ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" передбачено, що інвалідам I і II груп надається право безплатного проїзду один раз на рік (туди і назад) залізничним, водним, повітряним або міжміським автомобільним транспортом, а особам, які супроводжують інвалідів I групи (не більше одного супроводжуючого), - 50-процентна знижка вартості проїзду один раз на рік (туди і назад) зазначеними видами транспорту. Відповідно до ст. 2 Міжнародної Угоди «Про взаємне визнання прав на пільговий проїзд для інвалідів та учасників Великої Вітчизняної війни, а також осіб, прирівняних до них» від 12.03.1993 інвалідам Великої Вітчизняної війни I та II груп та особам, прирівняним до них», надається право безкоштовного проїзду залізницею чи на суднах транзитних та місцевих ліній річкового флоту територіями держав-учасниць цієї Угоди один раз на рік (туди та назад). Статтею 7 Угоди «Про взаємне визнання прав на пільговий проїзд для інвалідів та учасників Великої Вітчизняної війни, а також осіб, прирівняних до них» від 12.03.1993 передбачено, що підставою для придбання пільгового проїзного квитка є посвідчення та лист талонів на пільговий проїзд, видані відповідними органами колишнього Союзу РСР або Сторонами за формою, що діяла на 01.01.1992, за місцем постійного проживання особи, яка має право на пільговий проїзд. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 2 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" права та пільги для ветеранів війни і членів їх сімей, встановлені раніше законодавством України і законодавством колишнього Союзу РСР, не можуть бути скасовані без їх рівноцінної заміни. Нормативні акти органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які обмежують права і пільги ветеранів війни, передбачені цим Законом, є недійсними. Отже, судом встановлено, та сторонами не заперечується, що [PERSON] є інвалідом другої групи відповідно до посвідчення серії [NUMBER] , що надає йому право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни, а також відповідно до посвідчення інваліда II групи міжнародного зразка за формою, що діяла станом на 01 січня 1992 року серії [NUMBER] , що надає йому право на пільги та переваги, встановлені законодавством СРСР і радянських республік для інвалідів Вітчизняної війни, та [PERSON] , відповідно до п. 21 ч. 1 ст. 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" має право на безкоштовний проїзд на територіями держав-учасниць цієї Угоди один раз на рік. Відповідно до п. 7-1 Постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 № 302 «Про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни» листи талонів на право одержання ветеранами війни і особами, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», проїзних документів (квитків) безоплатно і з 50-відсотковою знижкою їх вартості видають інвалідам війни, учасникам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», - органи праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина. Для реалізації своїх прав на отримання пільг на безкоштовний проїзд територіями країн-членів СНД один раз на рік, [PERSON] звернувся з листом від 21.12.2018 року Управління соціального захисту населення в Приморському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради надало відповідь на звернення, в якій зазначило, що листи талонів до управління надходять шляхом розподілу через Департамент соціальної та сімейної політики Одеської облдержадміністрації, листи талонів на пільговий проїзд по території країн-членів СНД на 2016-2020 роки до управління не надходили та на даний час відсутні. Також, судом встановлено, що в провадженні Одеського окружного адміністративного суду перебувала справа за позовом [PERSON] до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, Міністерства соціальної політики України про визнання дій протиправними, визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14.05.2019 у справі № 420/219/19, позов було задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність Міністерства соціальної політики України щодо ненадання замовлення до Міністерства фінансів України на виготовлення бланків листів талонів на пільговий проїзд і зобов`язано Міністерство соціальної політики України здійснити замовлення до Міністерства фінансів України на виготовлення таких бланків. В задоволенні решти позовних вимог було відмовлено. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03.10.2019 у справі №420/219/19, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.05.2019 скасоване та прийнято нове рішення, яким позов задоволено частково, проте, було відмовлено у задоволені вимог до Міністерства соціальної політики, про визнання дій протиправними, визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії. Постановою Касаційного адміністративного суду від 15.07.2020 по справі №420/219/19, касаційну скаргу було задоволено та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03.10.2019 у справі №420/219/19 - скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, Міністерства у справах ветеранів України, яке є правонаступником Міністерства соціальної політики, про визнання дій протиправними, визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії і в цій частині залишити в силі рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.05.2019 у справі №420/219/19. Вказаною Постановою Верховний суд визнав право позивача на пільговий проїзд територією країн-членів СНД, та визнало протиправну бездіяльність Міністерства соціальної політики щодо нездійснення замовлень листів талонів на пільговий проїзд у Міністерства фінансів, та зазначили, що для ефективного захисту порушеного права позивача необхідно зобов`язати Міністерство у справах ветеранів замовити листи талонів у Міністерства фінансів України. Відповідно до ч. 4\~ст. 82 ЦПК України\~обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Задля виконання рішення суду та відновлення своїх порушених прав, [PERSON] звернувся до державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) для примусового виконання виконавчого листа №420/219/19 від 03.08.2020 р. Постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Коваленко В.О. від 03.08.2020 року було відкрито виконавче провадження щодо зобов`язання Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради в особі Управління соціального захисту населення в Приморському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради надати [PERSON] лист талонів на пільговий проїзд по території країн-членів СНД на право одержання проїзних документів (квитків) згідно посвідчення інваліда війни II групи міжнародного зразка за формою, що діяла станом на 01 січня 1992 року, серія II № 029658, згідно ст. 2 Угоди «Про взаємне визнання прав на пільговий проїзд для інвалідів та учасників Великої Вітчизняної війни, а також осіб, прирівняних до них», підписаною 12.03.1993 року. Постановою державного виконавця від 21.01.2021 року виконавче провадження було закрито без його виконання. При цьому, державним виконавцем при закриті виконавчого провадження до органу досудового розслідування надіслано повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, проте вказане повідомлення не було внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань та правоохоронним органами не було вчинено жодних дій для притягнення до відповідальності посадових осіб боржника за невиконання судового рішення. Отже державний виконавець не пересвідчився чи було за його повідомленням вчені будь які дії. Так, суд зазначає, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, порушено їхні права чи свободи, при цьому, суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів звернення [PERSON] до суду зі скаргою на дії державного виконавця щодо закриття виконавчого провадження. Також, з Єдиного державного реєстру судових рішень було встановлено, що ухвалою Одеського окружного суду від 21.10.2021 року по справі № 420/219/19 було прийнято звіт Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради про виконання судового рішення по справі № 420/219/19 за позовом [PERSON] до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, Міністерства у справах ветеранів України про визнання дій протиправними, визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії. Ухвала суду не оскаржувалась та набрала законної сили. Також, ухвалою Одеського окружного суду від 21.10.2021 року по справі № 420/219/19 було встановлено, що Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради зазначає, що листи талони на пільговий проїзд по території країн-членів СНД у нього відсутні, оскільки вони не виготовлені та не надійшли, тому видати зазначені талони немає можливості, що є поважною причиною, по якій на теперішній час неможливо виконати зазначене рішення суду. Таким чином, Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради вчинив всі необхідні залежні від нього дії в межах компетенції з метою виконання судового рішення по справі № 420/219/19 у встановлений судом строк. Отже, обґрунтовуючи позовні вимоги щодо відшкодування [PERSON] матеріальної шкоди у розмірі 11000,00 грн. позивач зазначає, що у зв`язку з наявною пандемією, було скасовано залізничне сполучення з країнами членами СНД, проте існувало авіасполучення, зокрема Беларуські авіалінії та інші, середня вартість квитка становила 5 500,00 грн., в один кінець. Відповідно до ст. ст.\~12,\~81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ч. 1-3 ст. 22 Цивільного Кодексу України особа,\~якій завдано\~збитків у\~результаті порушення\~її цивільного\~права,\~має право\~на їх\~відшкодування. Збитками\~є: 1)\~втрати,\~яких особа\~зазнала у\~зв`язку\~зі знищенням\~або пошкодженням\~речі,\~а також\~витрати,\~які особа\~зробила або\~мусить зробити\~для відновлення\~свого порушеного\~права (реальні\~збитки); 2)\~доходи,\~які особа\~могла б\~реально одержати\~за звичайних\~обставин,\~якби її\~право не\~було порушене\~(упущена\~вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до ст. 1166 ЦК України шкода завдана неправомірними діями майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами цивільних справ про відшкодування шкоди» № 6 від 27.03.1997 року, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Відповідно до ст.1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Вивчивши матеріали справи, суд відхиляє посилання сторони позивача на заподіяння останньому матеріальної шкоди та збитків у розмірі 11000,00 грн. у зв`язку з невиконанням вимоги п. 21 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту щодо не надання талонів на пільговий проїзд по території країн-членів СНД, оскільки такі збитки не є матеріальною шкодою та збитками у відповідності до ст. ст. 22, 1166, 1174 ЦК України, також, позивачем не надано достатніх, належних та допустимих доказів на підтвердження фактичного понесення таких витрат, та доказів на підтвердження їх розміру, та оцінивши в сукупності належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що вимога про відшкодування матеріальної шкоди не підлягає задоволенню. Що стосується вимог позивача про стягнення моральної шкоди в розмірі 40 000,00 грн., то суд виходить з наступного. Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 Цивільного кодексу України). За приписами пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Отже, у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо. У позовній заяві [PERSON] зазначає, що неповномірними діями відповідачів щодо ненадання йому талонів на пільговий проїзд по території країн-членів СНД, йому було завдано моральну шкоду що полягала у порушенні нормальних життєвих зв`язків, порушення стосунків з оточуючими людьми, необхідністю постійного звернення та відвідування різних державних органів та неможливістю відвідати своїх близьких та бойових товаришів. У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року в справі № 197/1330/14-ц вказано, що причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із цих складових є підставою для відмови у задоволенні позову. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої інстанції встановлює наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання та приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження з нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен установити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, установити причинно-наслідковий зв`язок і визначити сумірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (постанова Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі № 464/3789/17). У постанові Верховного Суду від 09 листопада 2022 року в справі № 641/5005/20 (провадження № № 61-19219св21) зазначено, що "суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. При цьому не будь-яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, а мають значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням. При встановленні в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) моральної шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Для відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення з урахуванням особливостей встановлених ст. ст. 1173, 1174 ЦК України, при цьому, як встановлено судом, [PERSON] не надав належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між протиправною бездіяльністю відповідачів та моральною шкодою, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт заподіяння йому шкоди та її розмір, а також причинний зв`язок між діями/бездіяльності посадових осіб та настанням шкоди. Суд зазначає, що самий лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки завдана моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами. При цьому суд зазначає, що у подальшому позивач не позбавлений права звернутись до суду з позовом про стягнення моральної шкоди із зазначенням доказів на підтвердження такої шкоди (письмові докази, показання свідків, висновки експертів), які не були надані до суду в цьому проваджені. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] до Міністерства соціальної політики України, Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, Міністерства у справах ветеранів України, Міністерства юстиції України, третя особа Державна казначейська служба України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Outcome: dismissed