Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-29 00:00:00

Позивач [PERSON] 22 вересня 2023 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служба у справах дітей Одеської міської ради, про застосування до нікчемної угоди наслідків недійсного правочину та визнання недійсною нікчемною угоду про відступлення майнових прав, в якій позивач, просить суд: - застосувати до Угоди від 29.07.2015 року, про заміну сторони в Договорі асоційованого членства в споживчому товаристві №6/23 від 29 вересня2014 р.,яка укладена між [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) та [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) наслідки недійсності нікчемного правочину, скасувавши в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, державну реєстрацію внесену державним реєстратором в особі приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Кобзар Олександра Юрійовича на підставі рішення № 27965256, яким вирішив провести державну реєстрацію права власності, форма власності, за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна: 834880751101 від 22.01.2016 року приватна на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] , скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 27.01.2016 рок № 27965256; - визнати недійсною нікчемною Угоду № 2від 29 липня 2015 рокупро заміну сторони в Договорі асоційованого членства в споживчому товаристві №6/23 від 29.09.2014 року укладену між [PERSON] та [PERSON] про заміну сторони, а саме відступлення майнових прав. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те,що 29 вересня 2014 року був укладений договір про асоційоване членство в споживчому товаристві №6/23 між Споживчим товариством «Житлово-будівельний кооператив «Будова-Ріелт» та [PERSON] , який в подальшому був пайщиком. Згоду на укладення Договору асоційованого членства в споживчому товаристві № 6/23 від 29.09.2014 року, вона надала нотаріально 29.09.2014 року, в інтересах сім`ї. В грудні 2015 року їй стало відомо про те, що квартира була відчужена [PERSON] його матері [PERSON] на підставі Угоди № 2 про заміну сторони у Договорі асоційованого членства в споживчому товаристві 29 липня 2015 року. Позивачка вважає, що Угода № 2 про заміну сторони у Договорі асоційованого членства в споживчому товаристві 29 липня 2015 року є нікчемною внаслідок відсутності в Угоді усіх істотних умов договору, а саме ціни, тому до неї мають бути застосовані наслідки недійсності нікчемного правочину. Зазначає,що Угода № 2 від 29.07.2015 року є договором купівлі-продажу майнових прав і мала відповідати вимогам закону. Щодо строку позовної давності, позивач зазначає, що відбулось переривання строку позовної давності внаслідок її звернення з позовом до суду у 2017 році у справі № 520/1996/17, у зв`язку з чим перебіг строку позовної давності на вимогу про застосування наслідків нікчемного правочину починається з 29 липня 2021 року (28 липня 2021 року Верховний Суд у справі № 520/1996/17 року прийняв рішення) та діє до 29 липня 2024 року. На підставі вищевикладеного, позивач заявила вказані вимоги і була вимушена звернутись до суду з цим позовом. Представник відповідача [PERSON] адвокат Пояркова О.В. проти задоволення позову заперечувала, подала відзив у якому зазначила, що позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими, такими, що не ґрунтуються на положеннях діючого законодавства України та не підлягають задоволенню. Зазначила, що позивач по справі не навів норму закону відповідно до якої Угода № 2 про заміну сторони у Договорі асоційованого членства в споживчому товаристві 29 липня 2015 року є нікчемною. Вказує, що ціна, як обов`язкова істотна умова Угоди № 2 про заміну сторони у Договорі,не передбачена нормами діючого законодавства, оскільки вказана Угода може бути як оплатною так і безоплатною в залежності від домовленості сторін. Відсутність згоди щодо тих чи інших істотних умов договору має інші наслідки. Такі поняття, як недійсний, нікчемний та неукладений договірне є тотожними та мають різні правові наслідки для сторін. Просила також застосувати наслідки пропущення строку звернення з позовом до суду. У судовому засіданні позивач позов підтримав, просив його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечував, просив суд в його задоволенні відмовити. Відповідач [PERSON] не подав до суду відзиву на позовну заяву. В судове засідання представник третьої особи, Служби у справах дітей Одеської міської ради, не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав суду заяву про розгляд справи за їх відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 18 липня 2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Малиновському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис №1029. Вказаний шлюб, між сторонами по справі був розірваний рішенням Малиновським районного суду міста Одеси від 22 червня 2016 року по цивільній справі №521/7336/16-ц, яке набрало законної сили 04 липня 2016 року. Мають спільних неповнолітніх дітей: [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . 29 вересня 2014 року [PERSON] уклав з Споживчим товариством «Житлово-будівельний кооператив «Будова-Ріелт» договір асоційованого членства в Споживчому товаристві за №6/23. За умовами вказаного договору товариство приймає пайовика в асоційовані члени товариства. Пайовик при підписанні даного договору ознайомився з положеннями статуту і згоден їх реалізовувати. Пайовик зобов`язується прийняти участь в реалізації статутних цілей і завдань товариства шляхом внесення в повному об`ємі своєї частки в товариство, з метою забезпечення товариством будівництва будинку за рахунок внесеного пайовиком паю, а також прийняти на себе в розмірі цільового внеску частину витрат, пов`язаних з утриманням товариства і реалізацією статутних цілей і завдань, на умови цього договору, а товариство зобов`язується забезпечити будівництво будинку, і, після здачі будинку в експлуатацію, передати пайовику закріплену за ним квартиру, за умови виконання пайовиком зобов`язань за цим договором. Розмір частки, зазначений в пункті 2.1, є остаточним і включає в себе витрати товариства на забезпечення будівництва будинку і виконання всіх необхідних дій для завершення будівництва будинку і здачі його в експлуатацію (Пай), а також, витрати на утримання товариства і реалізацію їм заданих цілей і завдань (цільовий внесок), крім випадків, зазначених у п.2.8 цього договору. Згідно п.2.1 договору, пайовик в порядку і на умовах, передбачених цим договором, зобов`язується внести частку в розмірі 626000 гривень. 29 липня 2015 року між Споживчим товариством «Житлово-будівельний кооператив «Будова-Ріелт», [PERSON] , [PERSON] була укладена угода №2 про заміну сторони в договорі асоційованого членства в споживчому товаристві №6/23 від 29 вересня 2014 року, за умовами якої зі згоди Споживчого товариства в договорі асоційованого членства в споживчому товаристві №6/23 від 29 вересня 2014 року первісний пайщик замінений на нового пайщика [PERSON] . До нового пайщика переходять всі права та зобов`язання первісного пайщика за договором асоційованого членства в споживчому товаристві №6/23 від 29 вересня 2014 року в об`ємі та на умовах, які існують на момент укладення цієї угоди №2. Внаслідок укладення цієї угоди №2 в договорі асоційованого членства в Споживчому товаристві №6/23 від 29 вересня 2014 року відбулась повна заміна первісного пайщика на нового пайщика, при цьому первісний пайщик цілком втратив усі права та обов`язки за договором асоційованого членства в Споживчому товаристві №6/23 від 29 вересня 2014 року. 27 січня 2016 року державний реєстратор прав на нерухоме майно в особі приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Кобзар О.Ю. виніс рішення №27965256 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яким вирішив провести державну реєстрацію права власності, форма власності: приватна на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] . Підстава виникнення права власності: довідка про виплату паю, серія та номер: 143, виданий 31 серпня 2015 року, видавник: Споживче Товариство ЖИТЛОВО-БУДІВЕЛЬНИЙ КООПЕРАТИВ БУДОВА-РІЕЛТ. 22 січня 2016 року приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Кобзар О.Ю. здійснив державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] , на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 27965256 від 27.01.2016 року, Номер запису про право власності 13029136, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №83601005 від 28.03.2017 року. Судом встановлено, що 17 лютого 20217 року [PERSON] звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] , [PERSON] , Споживчого Товариства «Житлово-будівельний кооператив «Будова-Ріелт», про визнання угоди про заміну сторони у договорі недійсною, скасування реєстрації права власності та визнання права власності, посилаючись на ч. 2 ст. 65 СК України та укладення Угоди в порушення інтересів членів сім`ї: [PERSON] та неповнолітніх дітей. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2018 року у справі № 520/1996/17 у задоволенні позову [PERSON] було відмовлено. Постановою Одеського апеляційного суду від 12 грудня 2019 року у справі № 520/1996/17 апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року у справі № 520/1996/17 касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 12 грудня 2019 року залишено без змін. Судами у справі № 520/1996/17 було встановлено, що 29.07.2015 року між СТ «ЖБК «Будова-Ріелт», [PERSON] та [PERSON] , при наявності нотаріально посвідченої згоди [PERSON] від 29 вересня 2014 року, була укладена угода №2 про заміну сторони в договорі асоційованого членства в споживчому товаристві №6/23 від 29 вересня 2014 року, за умовами якої зі згоди СТ в договорі асоційованого членства в СТ №6/23 від 29 вересня 2014 року первісний пайщик замінений на нового пайщика. Відповідно до п. 2 Угоди, до нового пайщика перейшли всі права та зобов`язання первісного пайщика за договором асоційованого членства в споживчому товаристві №6/23 від 29 вересня 2014 року в об`ємі та на умовах, які існували на момент укладення цієї угоди №2. Під час укладення оспорюваної угоди від 29 липня 2015 року про заміну сторони в договорі асоційованого членства в СТ «ЖБК «Будова-Ріелт» від 29 вересня 2014 року, [PERSON] діяв за наявністю відповідних повноважень для вчинення правочинів в інтересах сім`ї, перебуваючи у шлюбі зі [PERSON] , яка в свою чергу 29 вересня 2014 року надала нотаріально-посвідчену заяву компетентним органам, зареєстровану в реєстрі за № 16, про згоду на вчинення цих дій та підтвердила, що всі дії вчиняються за їх попередньою домовленістю та відповідають інтересам сім`ї. Саме на підставі вказаної ЗАЯВИ, від імені позивачки [PERSON] відповідач [PERSON] передав право асоційованого членства в СТ «ЖБК «Будова-Ріелт» своїй матері - відповідачці [PERSON] , чим не допустив жодних порушень прав та обов`язків позивачки [PERSON] , діючи в її інтересах та в інтересах сім`ї. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом Позивачка вважає, що Угода №2 про заміну сторони у Договорі асоційованого членства в споживчому товаристві 29 липня 2015 року є нікчемною внаслідок відсутності в Угоді усіх істотних умов договору, а саме ціни, тому до неї мають бути застосовані наслідки недійсності нікчемного правочину. Зазначає,що Угода № 2 від 29.07.2015 року є договором купівлі-продажу майнових прав і мала відповідати вимогам закону. Щодо посилань позивача в обґрунтування позову, суд вважає їх необґрунтованими та безпідставними з огляду на наступне. Згідно частини 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частини 2ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Необхідно розрізняти такі поняття, як недійсний, нікчемний та неукладений договір. Вказані поняття не є тотожними та мають різні правові наслідки для сторін. Усталеним у судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані. У ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). У постанові Верховного Суду від 03червня 2024 року у справі № 587/2230/21 зроблено висновок нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків. Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Стосовно посилань позивача на відсутність істотних умов Угоди № 2 від 29 липня 2015 року, а саме ціни договору, що свідчить про недодержання вимог, необхідних для чинності правочину, суд відзначає таке. Згідно з п. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. В разі відсутності у договорі тієї чи іншої істотної умови (умов), даний факт може свідчити про неукладення договору, а не про його недійсність (якщо інше прямо не передбачено законом) чи нікчемність. Водночас, визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) зазначила, що у разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини (п. 7.17). Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено (7.18). У п. 7.26 вказаної постанови Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відповідно до статті 204 ЦК правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує к частинам другій, третій статті 215 ЦК, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. У випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Подібна за змістом позиція викладена в постанові Верховного Суду від 09.11.2021 у справі №904/4703/20 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2022 у справі №227/3760/19-ц. При цьому не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону (пункт 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17). Позивачем не вказано, якими нормами закону передбачено недійсність чи нікчемність укладеного правочину з огляду на відсутність наведених ним істотних умов. Позивач посилається на нікчемність угоди № 2 про заміну сторони у договорі помилково ототожнюючи її з договором купівлі-продажу майнових прав. Позивач зазначає, що угода № 2 про заміну сторони у договорі є угодою про відступлення майнових прав, яка в свою чергу є договором купівлі-продажу майнових прав. При цьому позивач оминув той факт, що при цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. Ціна для договору даного виду главою 47 ЦК України не визначена, а отже, ціна не є обов`язковою умовою для договору відступлення права вимоги. Стаття 626 ЦК України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір. Частиною 1 статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Свобода договору заснована на свободі волевиявлення, а останнє, у свою чергу, спирається на свободу волі, що реалізується за допомогою диспозитивності норм цивільного права. Під диспозитивністю прийнято розуміти засновану на нормах даної галузі права юридичну свободу суб`єкта цивільних правовідносин здійснювати свої суб`єктивні права за своїм розсудом. Таким чином, правовими засобами закріплення свободи договору традиційно розуміють норми-принципи, які проголошують свободу договору, свободу підприємницької діяльності та диспозитивні норми права, в яких втілено даний принцип. Важливим елементом свободи договору є воля та її зовнішній вираз - волевиявлення. Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. 9 Закону України "Про інвестиційну діяльність" основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб`єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода). Укладення договорів, вибір партнерів, визначення зобов`язань, будь-яких інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України, є виключною компетенцією суб`єктів інвестиційної діяльності. Згідно із ч. 3 ст. 7 Закону України "Про інвестиційну діяльність" за рішенням інвестора права володіння, користування і розпорядження інвестиціями, а також результатами їх здійснення можуть бути передані іншим громадянам та юридичним особам у порядку, встановленому законом. Взаємовідносини при такій передачі прав регулюються ними самостійно на основі договорів. Оскільки договір є підставою виникнення цивільно-правового зобов`язання, то зміст цього зобов`язання розкривається через права та обов`язки його учасників, визначені умовами договору. Зміст договору не випливає із його назви та назви сторін за договором, тобто дійсний правовий зміст договору розкривається через встановлені сторонами у договорі права та обов`язки. Відповідно Угода № 2 є правочином, який укладений шляхом вільного волевиявлення сторін, що не суперечить законодавству, врегульовує питання безоплатного переходу всіх прав та обов`язків за договором асоційованого членства в споживчому товаристві від [PERSON] до [PERSON] . Зазначена правова конструкція не суперечить нормам законодавства, що свідчить про законність Угоди № 2 та її належне укладення сторонами. Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягай згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Наявність укладеного між [PERSON] та [PERSON] оспорюваноїугоди та факт виконання її, свідчить про те, що обидві сторони бажали укласти вказаний правочин, і що їхній зовнішній вираз волі (волевиявлення) відповідав внутрішній волі. Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі судового рішення. Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.07.2021 у справі №911/2768/20, від 30.06.2021 у справі №910/3140/19. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що за результатом досягнення згоди з усіх істотних умов Угоди між Споживчим товариством «Житлово-будівельний кооператив «Будова-Ріелт», [PERSON] , [PERSON] була укладена Угода №2 про заміну сторони в договорі асоційованого членства в споживчому товаристві №6/23 від 29 вересня 2014 р., в якій сторони погодили усі необхідні умови для заміни сторони у зобов`язанні, які визначені сторонами виключно на власний розсуд, зміст зазначеного правочину не суперечить законодавству України та актам, прийнятим відповідно до нього. Отже, під час розгляду даної справи судом не встановлено і стороною позивача не доведено наявності обставин, з якими закон пов`язує недійсність правочину в силу закону (нікчемність), обставин які дають підстави вважати, що зміст зазначеного правочину суперечить законодавству України та актам, прийнятим відповідно до нього. Тому позовні вимоги позивача не підлягають до задоволення. Щодо застосування строків позовної давності судом враховано наступне: З позовом позивач звернувся до Київського районного суду м. Одеси 22 вересня 2023 року. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно ч. 1 та ч. 3 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання (ч.3ст.\~261 ЦК України). Частина третя статті 261 ЦК України є спеціальною нормою стосовно частини першої статті 261 ЦК України. Законодавець у частині третій статті 261 ЦК України передбачив особливості початку перебігу позовної давності. З урахуванням принципу розумності та справедливості, очевидним є те, що закріплення особливого початку перебігу з початком виконання нікчемного правочин має поширюватися тільки на сторін нікчемного правочину. Оскільки саме сторони (сторона) здійснюють виконання і, зрозуміло, що їм про його здійснення має бути відомо. Тобто, презюмується, що сторони (сторона) нікчемного правочину обізнані про початок його виконання. Натомість заінтересована особа (не сторона нікчемного правочину), яка пред`являє вимогу про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, вочевидь може й не знати про існування нікчемного правочину, а також про те, що почалося виконання нікчемного правочину. Отже, для визначення початку перебігу позовної давності за вимогою про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, яка пред`явлена заінтересованою особою (не стороною нікчемного правочину), належить застосовувати частину першу статті 261 ЦК України. Для визначення початку перебігу позовної давності за вимогою про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, яка пред`явлена стороною такого правочину, належить застосовувати частину третю статті 261 ЦК України. Перебіг позовної давності за вимогою про застосування наслідків нікчемного правочину, яка пред`явлена стороною такого правочину, пов`язується саме з початком виконання нікчемного правочину, незалежно від того, чи був такий нікчемний правочин виконано повністю і яка зі сторін здійснила виконання. Причому такий початок перебігу стосується будь-яких наслідків нікчемного правочину (Постанова КЦС ВС від 21.09.2022 в справі № 638/16768/19). Позивач посилається на те, що про Угоду №2 про заміну сторони у Договорі асоційованого членства в споживчому товаристві 29 липня 2015 рокудізналасяу грудні 2015 року. Одночасно позивач вказала, що строк позовної давності заявленими вимогами про застосування наслідків недійсності правочину до нікчемного не був порушений оскільки відбулось переривання перебігу строку позовної давності внаслідок порушення 17 лютого 2017 року Київським районним судом м. Одеси за позовом [PERSON] справи № 520/1996/17про визнання угоди про заміну сторони у договорі недійсною, скасування реєстрації права власності та визнання права власності. У постанові Верховного Суду від 15 травня 2020 року у справі № 922/1467/19 зроблено висновок, що пред`явлення позову до суду - це реалізація позивачем права на звернення до суду. Саме з цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі. Таким чином, виходячи з аналізу наведених норм, перебіг позовної давності шляхом пред`явлення позову може перериватися в разі звернення позивача до суду, в тому числі й направлення позовної заяви поштою, здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства. Не перериває перебігу такого строку подання позову з недодержанням правил підвідомчості, а також з іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставами. Вказані правові висновки також викладені Верховним Судом України у постанові від 24 травня 2017 року при розгляді справи №544/525/15ц, на яку є посилання Верховного Суду у постанові від 20 грудня 2019 року при розгляді справи № 755/7107/18. Судом встановлено, що подання 17 лютого 2017 року позову позивачем до Київського районного суду м. Одеси у справі № 520/1996/17 про визнання угоди про заміну сторони у договорі недійсною, скасування реєстрації права власності та визнання права власності, з посиланням на ч.2 ст. 65 СК України,не перервало позовної давності щодо заявлених вимог у справі, що розглядається, про застосування до нікчемної угоди наслідків недійсного правочину та визнання недійсною нікчемною угоду про відступлення майнових прав, виходячи з того, що вказані позови мають різні предмети позову, спору та різні матеріально-правові підстави. При цьому Суд зазначає наступне. За змістом ч. 2 ст. 264 ЦК України, позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Згідно з частиною третьою статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Виходячи з наведених положень законодавства, оскільки [PERSON] у справі № 520/1996/17 позов був пред`явлений 17 лютого 2017 року, у разі якщо б мало місце переривання перебігу позовної давності, то новий відлік перебіг позовної давності почався з 18 лютого 2017 року та станом на 22 вересня 2023 року (дата звернення до суду у справі , що розглядається) він би збіг. Таким чином, суд доходить висновку, що Позивачем пропущений строк позовної давності щодо звернення до суду з вимогою про застосування до нікчемної угоди наслідків недійсного правочину та визнання недійсною нікчемною угоду про відступлення майнових прав, оскільки не можна вважати, що відбулось переривання позовної давності, позивач не просив суд поновити строк позовної давності та не наводить жодних поважних причин пропуску цього строку, тому слідвідмовити у задоволенні позовної заяви. Інші посилання позивача не спростовують висновків, до яких дійшов суд, суд не вбачає підстав для надання їм оцінки у межах розглядуваного спору, оскільки вищенаведені аргументи суду у даному рішенні, на думку суду, є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволені позову. Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed