Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-29 00:00:00

Адвокат Пудлінська Лариса Іванівна звернулася до суду в інтересах [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] про стягнення пені та відсотків за користування (збереження) майна без достатньої правової підстави. В обґрунтування позову зазначила, що відповідно до рішення Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 17 жовтня 2016 року по цивільній справі №384/423/16-ц задоволено заявлені позивачем [PERSON] позовні вимоги до [PERSON] та стягнено з неї на його користь грошову компенсацію вартості однієї другої частки автомобіля MITSUBISHI LANCER X, 2007 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] в сумі 101 887 гривень 50 коп. Дотепер дане судове рішення [PERSON] не виконано. Вважає, що зобов`язання відповідачки [PERSON] перед [PERSON] за рішенням Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 17 жовтня 2016 року у цивільній справі №384/423/16-ц, яким задоволено заявлені ним вимоги, є користуванням (збереженням) майна (грошових коштів) без достатніх правових підстав, її борговими зобов`язаннями перед ним, оскільки з моменту набрання чинності вказаним судовим рішенням Вільшанського районного суду Кіровоградської області, тобто з з 17 листопада 2016 року відповідачка [PERSON] на власний розсуд користується його фінансовими коштами - 101 887 грн. 50 коп. та є боржником перед [PERSON] . Посилаючись на норми ст.ст.546, 549 Цивільного кодексу України зазначає, що загальна сума пені за несвоєчасне виконання [PERSON] боргових зобов`язань складає 174 719 грн. 22 коп. - з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення плати боргу. Разом з цим, посилаючись на норми ст.ст.1214, 536, 1048, 8 Цивільного кодексу України, вважає що з відповідачки на користь [PERSON] підлягають стягненню проценти за користування грошовими коштами, утримуваними відповідачкою без достатньої правової підстави в розмірі облікової ставки Національного банку України. Загальна сума процентів за користування відповідачкою грошовими коштами, які вона мала в порядку виконання судового рішення, що набрало законної сили, виплатити [PERSON] , утримуваними нею без достатньої правової підстави, в розмірі облікової ставки Національного Банку України складає 87 369 гривень 94 коп. Зазначає, що способом захисту порушених прав [PERSON] є стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] пені за несвоєчасне виконання судового рішення Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 17 жовтня 2016 року у цивільній справі №384/423/16-ц та процентів за користування (утримання) грошових коштів без належних правових підстав. У зв`язку з наведеним просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] пеню в розмірі 174 719 гривень 22 коп. за несвоєчасне виконання рішення Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 17 жовтня 2016 року по цивільній справі №384/423/16-ц, 87369 гривень 94 коп. в якості процентів за користування грошовими коштами, утримуваними відповідачкою без належних для цього правових підстав та судові витрати. Ухвалою Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 14 червня 2023 року залишено без руху вказану позовну заяву та надано строк для усунення недоліків позовної заяви (Т1 а.с.23-24). Ухвалою Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 29 червня 2023 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Призначено підготовче засідання на 11 серпня 2023 року (Т1 а.с.35-36). 11 серпня 2023 року підготовче засідання відкладено на 06 вересня 2023 року за клопотанням представника позивача (Т1 а.с.46). 18 серпня 2023 року від представника відповідача - адвоката Оніщук В.І. надійшов відзив, в якому він просив відмовити у задоволені позовних вимог, посилаючись на те, що заочним рішенням Вільшанського районного суду Кіровограді області від 17.10.2016 у цивільній справі № 384/423/16-ц з відповідача користь позивача було стягнуто 101 887 грн. 50 коп. грошової компенсації вартості 1/2 частки автомобіля MITSUBISHI LANCER X, 2007 року випуску. На його переконання, із вказаного рішення суду вбачається, що позивачу було відомо про перереєстрацію вищевказаного автомобіля за договором купівлі-продажу на нового власника [PERSON] . Однак укладення такого договору купівлі-продажу автомобіля позивач не оскаржував, а відтак, на думку відповідача, прийняв належними та погодив його умови. Із вищевказаного договору купівлі-продажу транспортного засобу від 09.07.2016 №1557/01/4842/2016 вбачається, що вартість транспортного засобу складає 10000 грн. Відповідач вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки відповідач не набувала та не зберігає у себе майно за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави, а порядок виконання рішення судів чітко визначено законодавством і має відбуватися виключно у передбаченому законом порядку (а.с.49-50 Т.1). 06 вересня 2023 року підготовче засідання перепризначено на 26 жовтня 2023 року (Т.1 а.с.72). 26 жовтня 2023 року підготовче засідання відкладено на 08 листопада 2023 року за клопотанням представника відповідача (Т.1 с.а.86-88). Ухвалою Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 08 листопада 2023 року витребувано докази, підготовче засідання відкладено на 30 листопада 2023 року (Т.1 а.с.97-99). 30 листопада 2023 року підготовче засідання відкладено на 03 січня 2024 року у зв`язку з неявкою учасників справи (Т.1 а.с.106). 03 січня 2024 року підготовче засідання відкладено на 18 січня 2024 року у зв`язку з неявкою учасників справи (Т.1 а.с.128). 18 січня 2024 року підготовче засідання відкладено на 31 січня 2024 року у зв`язку з витребуванням доказів (Т.1 а.с.139-141). 31 січня 2024 року підготовче засідання відкладено на 22 лютого 2024 року у зв`язку з ненадходженням витребуваних доказів (Т.1 а.с.154) . Ухвалою Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 22 лютого 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 07 березня 2024 року (Т.2 а.с.10-11). Ухвалою Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 07 березня 2024 року визнано явку позивача обов`язковою, відкладено розгляд справи на 27 березня 2024 року (Т.2 а.с.28-29). Ухвалою Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 27 березня 2024 року повторно визнано явку позивача обов`язковою, відкладено розгляд справи на 26 квітня 2024 року (Т.2 а.с.42-43). 26 квітня 2024 рокусудовезасідання відкладено на 31 травня 2024 року у зв`язку з неявкою учасників справи (Т.2 а.с.51). 31 травня 2024 року судове засідання відкладено на 11 липня 2024 року за клопотанням представника відповідача (Т.2 а.с.66). 11 липня 2024 року судове засідання відкладено на 16 липня 2024 року у зв`язку з неявкою учасників справи (Т.2 а.с.72). 16 липня 2024 року судове засідання відкладено на 30 липня 2024 року за клопотанням позивача (Т.2 а.с.83-87). Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити. Суду пояснив, що декілька разів звертався до виконавчої служби із виконавчим листом, але він був йому повернений у зв`язку з відсутністю коштів у відповідача. Ще раз повторно виконавчий лист до виконання він не пред`являв через брак коштів та часу. Жодних коштів за автомобіль відповідач йому не відшкодовувала. Представник позивача - адвокат Пудлінська Л.І. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, просила їх задовольнити, зазначала, що у зв`язку з невиконанням відповідачем рішення суду між сторонами виникли відносини пов`язані з борговими зобов`язаннями, вважає, що крім суми заборгованості, які відповідач має сплатити за рішенням суду, відповідач також повинна сплатити відсотки за користування грошовими коштами, відповідно до наданого розрахунку в сумі 87 369 грн., які утримуються нею без достатньої правової підстави. Крім цього, вважає, що має місце неналежне виконання боргового зобов`язання відповідачем, у зв`язку з чим з відповідача має бути стягнено пеню в розмірі 174719 грн. 22 коп. Вважає, що відповідач була зобов`язана добровільно виконати судове рішення, що нею не було зроблено, тому не має значення те, чи звертався позивач з виконавчим листом повторно до виконавчої служби. Відповідач в судове засідання не з`явилася, її представник - адвокат Оніщук В.І. в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, зазначав, що сторона відповідача не набувала ті кошти, які просить стягнути позивач, в себе їх без достатньої правової підстави не утримує, а тому не повинна нести відповідальність за нібито їх утримування. Із заочного рішення Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 17 жовтня 2016 року вбачається, що позивачу було відомо про існування договору купівлі-продажу автомобіля MITSUBISHI LANCER та з його умовами позивач був ознайомлений. Звертав увагу на те, що позивач самостійно припинив вживати дії щодо примусового виконання рішення суду. Зазначав, що позивач втратив право звертатися з вимогою про стягнення пені у зв`язку зі спливом строку позовної давності, який становить один рік. Крім цього, на строк дії воєнного стану боржник звільняється від сплати пені. У зв`язку з викладеним просив відмовити повністю у задоволенні позову. Заслухавши вступне слово учасників справи, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов і відзив на нього, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, суд дійшов таких висновків. В межах заявлених позовних вимог та наданих доказів у справі суд встановив наступні фактичні обставини та зміст спірних правовідносини. Судом встановлено, що заочним рішенням Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 17 жовтня 2016 року по справі №384/423/16-ц (провадження 2/384/132/2016) задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя та стягнення компенсації та стягнуто з [PERSON] , [INFO] , уродженки с. Плоско-Забузьке Вільшанського району Кіровоградської області, на користь [PERSON] , грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля марки MITSUBISHI LANCER, 2007 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , в сумі 101 887 (сто одна тисяча вісімсот вісімдесят сім) грн. 50 коп. (Т.1 а.с.7-9). Згідно з копією постанови державного виконавця Вільшанського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області Діордієва Р.С. від 05 грудня 2017 року відкрито виконавче провадження [NUMBER] щодо виконання виконавчого листа №2/384/132, виданого 18.11.2016 Вільшанським районним судом Кіровоградської області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошової компенсації вартості 1/2 частки автомобіля марки MITSUBISHI LANCER, 2007 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , в сумі 101887 грн. 50 коп. (Т.1 а.с.132). Відповідно до копії постанови державного виконавця Вільшанського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області Діордієва Ростислава Станіславовича від 04.05.2018 по виконавчому провадженні [NUMBER], виконавчий лист №2/384/132, виданий 18.11.2016 Вільшанським районним судом Кіровоградської області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошової компенсації вартості 1/2 частки автомобіля марки MITSUBISHI LANCER, 2007 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , повернуто стягувачу у зв`язку з тим, що згідно відповідей на запити та акта державного виконавця у боржника відсутнє майно та кошти на рахунках, на яке можливо звернути стягнення. У вказаній постанові зазначено, що виконавчий документ може бути повторно пред`явлений для виконання в строк до 04.05.2021 (Т.1 а.с.133). Згідно з листом начальника Голованівського відділу ДВС у Голованівському районі Кіровоградської області Юрія Корчевського від 04.01.2024 за №668/30.2-25, в ході моніторингу Автоматизованої системи виконавчих проваджень відносно [PERSON] виявлено архівне виконавче провадження [NUMBER] з виконання виконавчого листа №2/384/132 від 18.11.2016, виданого Вільшанським районним судом. Згідно з інформацією в АСВП даний виконавчий документ був повернений стягувачу без виконання, про що винесена відповідна постанова від 04.05.2018 (а.с.131 Т.1). Представником позивача - адвокатом Пудлінською Л.І. надано суду розрахунок пені від 24 травня 2023 року, відповідно до якого загальна сума пені за період з 17 листопада 2016 року по 16 травня 2023 року становить 174 719 грн. 22 коп. (Т.1 а.с.11). Згідно з розрахунком процентів за користування коштами від 24 травня 2023 року, наданим представником позивача, загальний розмір процентів за період з 17 листопада 2016 року по 16 травня 2023 року становить 87 369 грн. 94 коп. (Т.1 а.с.12). Відповідно до рішення Вільшанського районного суду Кіровогралської області від 02 вересня 2016 року розірвано шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстрований 20 вересня 2014 року у Плоско-Забузькій сільській раді Вільшанського району Кіровоградської області, актовий запис №2. Після розірвання шлюбу [PERSON] відновлено її дошлюбне прізвище " [PERSON] " (Т.2 а.с.21-24). 07 липня 2018 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище з " [PERSON] " на " [PERSON] ", про що свідчить копія свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (Т.2 а.с.25) Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист та відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2012 року у справі № 18-рп/2012 за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІД Конс»). Право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, повинно розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду. Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 11-рп/2012). Згідно з частиною 1 статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Відповідно до вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Щодо позовних вимог про стягнення пені за несвоєчасне виконання рішення суду суд зазначає таке. Представником позивача - адвокатом Пудлінською Л.І. надано розрахунок пені за несвоєчасне виконання [PERSON] зобов`язань перед [PERSON] , відповідно до якого загальна сума пені за період з 17 листопада 2016 року по 16 травня 2023 року становить 174 719 грн. 22 коп. з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення сплати боргу (Т.1 а.с.11). Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Слід враховувати, що неустойка за своєю природою є одним з видів забезпечення виконання зобов`язання, як це зазначено в ст. 546 ЦК України. Таким чином метою застосування неустойки є не просто відповідальність за порушення зобов`язання, а стимулювання порушника до виконання такого. На відміну від ст. 625 ЦК України неустойка може мати місце тільки у випадку укладення правочину у письмовій формі, а у випадку її недодержання правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання буде нікчемним (ст. 547 ЦК України). З огляду на викладене та враховуючи, що підставою позову є невиконання відповідачем рішення суду про стягнення грошової компенсації за автомобіль, в частині стягнення пені за несвоєчасне виконання вказаного зобов`язання слід відмовити за безпідставністю. Щодо позовних вимог про стягнення процентів за користування грошовими коштами, утримуваними відповідачкою без належних для цього правових підстав суд виходить з такого. Згідно з частиною 2 статті 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). За користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами або законом про банки і банківську діяльність. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (стаття 536 ЦК України). Згідно з розрахунком процентів за користування коштами від 24 травня 2023 року, наданим представником позивача, загальний розмір процентів за користування відповідачкою грошовими коштами, утримуваними відповідачкою без достатньої правової підстави в розмірі облікової ставки Національного банку України становить 87 369 грн. 94 коп. Отже, представник позивача здійснила нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами із застосуванням аналогії закону (частина перша статті 8 ЦК України) на підставі положень частини першої статті 1048 ЦК України, яка регулює подібні відносини та передбачає, що у разі не встановлення договором розміру процентів, як у цьому випадку, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 149/1499/18 (провадження № 14-48цс21) зазначено, що «термін «користування чужими грошовими коштами» (стаття 536 ЦК України) використовується у двох ситуаціях: 1) одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу; 2) прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Законодавство встановило наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (стаття 1048 ЦК України), так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх (стаття 625 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Тобто цією законодавчою нормою врегульовано правовідносини щодо сплати процентів за правомірне користування чужими грошовими коштами, коли боржник одержує можливість законно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Таким чином, припис абзацу 2 частини 1 статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики (тобто за період правомірного користування нею). Після спливу такого строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує частина 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (пункти 53-54, 90-91)). Підстав для відступу від цих висновків щодо застосування приписів ЦК України про стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами немає». Крім цього, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 (провадження № 12-83гс18) зробила висновок про те, що відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Тобто положеннями цієї законодавчої норми врегульовано правовідносини щодо сплати процентів за правомірне користування чужими грошовими коштами, коли боржник одержує можливість законно не повертати кредитору борг протягом певного часу. Плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована, зокрема, частиною 2 статті 625 ЦК України, відповідно до якої боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто, законодавство встановлює наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу в межах дії договору, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, тому підстави для застосування аналогії закону відсутні. Однак, позовні вимоги у цій справі пред`явлено саме у зв`язку із неправомірним, незаконним користуванням боржником грошовими коштами через прострочення виконання грошового зобов`язання. З огляду на викладене, зважаючи на правову позицію, викладену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі N 910/10156/17, та виходячи із системного аналізу зазначених вище статей ЦК України, суд вважає необґрунтованими позовні вимоги про стягнення з відповідача процентів за користування чужими грошовими коштами в сумі 87369 грн. 94 коп. і безпідставним посилання позивача про необхідність застосування до спірних правовідносин положень частини першої статті 1048 ЦК України за аналогією закону, аби визначити розмір процентів, оскільки, по-перше у цій справі йдеться про неправомірну поведінку боржника (на той час як положення частини першої статті 1048 ЦК України застосовуються у разі правомірної поведінки), а по-друге, законодавство не містить прогалини у цій частині. Разом з цим суд зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у постановах від 10 квітня 2018 року у справі N 910/10156/17 та від 16 травня 2018 року у справі N 686/21962/15-ц виклала висновок про те, що положеннями статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто положення цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань. Таким чином, у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються саме 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України. Наведене повністю узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 4 вересня 2018 року у справі N 6/363 та від 10 травня 2018 року у справі N 910/4913/17. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 березня 2020 року у справі № 760/6938/16-ц (провадження № 61-22875св19) зазначено, що «дія статті 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 ЦК України. Унаслідок чого у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 лютого 2024 року у справі № 910/3831/22 (провадження № 12-45гс23) зазначено, що: Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на суму боргу відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19). Однак, у даній справі, звертаючись до суду з позовною заявою, діючи добровільно та на власний розсуд, представник позивача, яка діє в інтересах позивача [PERSON] просила стягнути з [PERSON] , на користь [PERSON] пеню в розмірі 174 719 гривень 22 коп. за несвоєчасне виконання рішення Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 17 жовтня 2016 року по цивільній справі №384/423/16-ц, та 87369 гривень 94 коп. в якості процентів за користування грошовими коштами, утримуваними відповідачкою без належних для цього правових підстав (Т.1 а.с.1-5). Будь-яких інших позовних вимог позивачем та його представником в ході судового розгляду не заявлялося. Відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Згідно з ч.3 ст. 2 ЦПК України, основними засадами (принципами) цивільного процесу є, зокрема, змагальність та диспозитивність. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 вересня 2021 року у справі № 463/3724/18 (провадження № 61-4970св21) зроблено висновок про те, що у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Цей принцип диспозитивності у цивільному судочинстві реалізується шляхом вільного використання та розпорядження такими процесуальними правами, які, зокрема впливають на виникнення, рух, розвиток і закінчення судового розгляду (право на звернення з позовом, право на зміну предмета або підстав позову), випливають з участі у розгляді справи, забезпечують сторонам належний судовий захист. Таким чином суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно визначати правову підставу та предмет позову. З огляду на викладене, на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів суд дійшов переконливого висновку, що позовні вимоги про стягнення з [PERSON] , на користь [PERSON] пені в розмірі 174 719 гривень 22 коп. за несвоєчасне виконання рішення Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 17 жовтня 2016 року по цивільній справі №384/423/16-ц, та 87369 гривень 94 коп. в якості процентів за користування грошовими коштами, утримуваними відповідачкою без належних для цього правових підстав, не підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed