Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-24 00:00:00

В березні 2024 року [PERSON] через свого представника адвоката Проценко Олену Вікторівну звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до [PERSON] про поділ майна, згідно з яким просить суд поділити спільне майно подружжя шляхом стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] вартості 1\\2 частини спільного транспортного засобу марки «AUDI» модель А6, VIN-код [NUMBER] , 1994 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , об`єм двигуна 2598 куб.см. у розмірі 67 750,00 грн. та стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати у справі. В обґрунтування позову зазначено, що сторони перебували у шлюбі з 27 липня 2013 року до 25 грудня 2023 року. Під час шлюбу сторони придбали транспортний засіб марки «AUDI» модель А6, VIN-код [NUMBER] , 1994 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , який було зареєстровано за [PERSON] . Ринкова вартість автомобіля становить 135 500,00 грн. Так як автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя та є неподільною річчю, позивач просить суд виплатити їй грошову компенсацію ринкової вартості 1\\2 частини спірного автомобіля, яким користується відповідач. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судових справ між суддями, вказана справа 13 березня 2024 року розподілена судді Бебешко М.М. 14 березня 2024 року судом отримано відомості щодо реєстрації місця проживання відповідача [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 14 березня 2024 року задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову та накладено арешт на транспортний засіб марки «AUDI» модель А6, VIN-код [NUMBER] , 1994 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , який належить на праві власності [PERSON] . Ухвалою суду від 15 березня 2024 року відкрито провадження у вказаній справі та призначено судове засіданні на 17 квітня 2024 року. 17 квітня 2024 року на адресу суду від представника позивача адвоката Проценко Олени Вікторівни надійшло клопотання про призначення судово - авто товарознавчої експертизи у справі. 17 квітня 2024 року на адресу суду надійшла заява від відповідача [PERSON] про відсутність заперечень проти призначення судової експертизи. Ухвалою суду від 17 квітня 2024 року задоволено клопотання представника позивача та призначено судову авто товарознавчу експертизу, провадження у справі зупинено. 01 липня 2024 року на адресу суду надійшов висновок судової експертизи. Ухвалою суду від 02 липня 2024 року провадження у справі поновлено та призначено судовий розгляд на 25 липня 2024 року. 25 липня 2024 року на адресу суду від представника позивача надійшла позовна заява, згідно з якою остання просить суд поділити спільне майно подружжя шляхом стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] вартості 1\\2 частини спільного транспортного засобу марки «AUDI» модель А6, VIN-код [NUMBER] , 1994 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , об`єм двигуна 2598 куб.см. у розмірі 24 650,00 грн. та стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати у справі, а саме судовий збір в розмірі 1960,00 грн., витрати за проведення експертизи в сумі 3000,00 грн. В судовому засіданні 25 липня 2024 року представник позивача підтримала змінені позовні вимоги та просила суд стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію ринкової вартості 1\\2 частини спірного автомобіля в сумі 24 650,00 грн., судовий збір в сумі 1960,00 грн. витрати за проведення експертизи в сумі 3000,00 грн. Додатково пояснила суду, що докази понесених витрат на правничу допомогу орієнтовно в сумі 40000,00 грн., нею будуть подані протягом п`яти днів з дня ухвалення рішення у справі. В судовому засіданні 25 липня 2024 року відповідач не заперечував проти за задоволення змінених позовних вимог, визнавши їх у повному обсязі, проте заперечив стягнення з нього судового збору, витрат на проведення експертизи та правничої допомоги та просив суд покласти вказані судові витрати на позивача, які ініціатора розгляду справи у суді та призначення судової експертизи. Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне: Сторони перебували у шлюбі з 27 липня 2013 року до його розірвання судом 25 грудня 2023 року. За час перебування у шлюбі у сторін народилося двоє дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . 09 грудня 2020 року за [PERSON] в ТСЦ МВС № 3242 було зареєстровано транспортний засіб марки «AUDI» модель А6, VIN-код [NUMBER] , 1994 року випуску, об`єм двигуна 2598 куб.см. Ринкова вартість зазначеного транспортного засобу станом на дату оцінки (26 червня 2024 року), відповідно до висновку судового експерта [PERSON] № 111 від 28 червня 2024 року, становить 49 300,00 грн. При вирішенні справи суд виходить з наступного: Згідно з вимогами статті 60 Сімейного кодексу України (надалі СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з вимогами ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частинами першою статті 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до статті 355 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) - майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є, згідно зі статтею 356 ЦК України, спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Згідно зі статтею 357 ЦК України - частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. Поліпшення спільного майна, які можна відокремити, є власністю того з співвласників, який їх зробив, якщо інше не встановлено домовленістю співвласників. Відповідно до статті 358 ЦК України - право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Статтею 361 ЦК України передбачено, що співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Статтею 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.\~ Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до статті 367 ЦК України - майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11\~ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спір між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК(2947-14), ч.3 ст.368 ЦК) (45-15), відповідно до частин 2,3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно з п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року № 20, вирішуючи питання про грошові стягнення у справах за позовами про захист права приватної власності на майно, суди мають виходити з того, що вартість спірного майна визначається за погодженням сторін, а за його відсутності за дійсною вартістю майна на час розгляду спору. Позивачеві достатньо підтвердити, що спірний об`єкт набутий під час шлюбу, і тоді вже тягар доказування покладається на відповідача, який повинен доводити, що цей об`єкт не є спільною сумісною власністю подружжя. Приклад застосування такого підходу викладено в Постановах Верховного Суду від 7 квітня 2020 року у справі № 199/3645/17,\~ від 27 червня 2018 року у справі № 757/45050/15 та від 12 червня 2019 року у справі\~ № 595/324/17. Відповідно до висновків постанови Верховного Суду від 03.04.2020 року у справі № 286/1537/16-ц, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а обов`язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Оцінка надається як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі. Приймаючи до уваги те, що позивачем надано суду докази придбання у шлюбі з відповідачем спірного транспортного засобу, експертом визначено ринкову вартість вказаного автомобіля на момент розгляду справи в суді, суд вважає, що позовні вимоги позивача, змінені стороною позивача перед початком судового розгляду, в частині стягнення компенсації ринкової вартості 1\\2 частини спірного автомобіля в сумі 24 650,00 грн. підлягають до задоволення у повному обсязі, так як ринкова вартість спірного автомобіля підтверджена висновком судової експертизи. За таких обставин суд вважає за доцільне в порядку поділу спільного майна подружжя, стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію 1\\2 частини ринкової вартості автомобіля, що становить 24 650,00 грн., залишивши вказаний автомобіль у власності відповідача.\~ Доказів щодо невідповідності ринкової вартості автомобіля, визначеною експертом, стороною відповідача до матеріалів справи не додано, натомість відповідач в судовому засіданні змінені позовні вимоги визнав у повному обсязі. Суд відповідно до вимог ст. 206 ЦПК України приймає визнання позову відповідачем, так як вказане визнання не суперечить вимога законодавства та не порушує права та законні інтереси третіх осіб. Згідно з вимогами ч.7 ст. 158 ЦПК України, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Приймаючи до уваги відсутність клопотань про скасування заходів забезпечення позову, у вигляді накладеного арешту на спірний транспортний засіб ухвалою суду від 14 березня 2024 року, суд вважає за доцільне ухвалити рішення заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з вимогами ч.ч.3-10 ст. 139 ЦПК України, експерт, спеціаліст чи перекладач отримують винагороду за виконану роботу, пов`язану зі справою, якщо це не входить до їхніх службових обов`язків. Суми, що підлягають виплаті залученому судом експерту, спеціалісту, перекладачу або особі, яка надала доказ на вимогу суду, сплачуються особою, на яку суд поклав такий обов`язок, або судом за рахунок суми коштів, внесених для забезпечення судових витрат. У випадках, коли сума витрат на оплату послуг експерта, спеціаліста, перекладача, або витрат особи, яка надала доказ на вимогу суду, повністю не була сплачена учасниками справи попередньо або в порядку забезпечення судових витрат, суд стягує ці суми на користь спеціаліста, перекладача, експерта чи експертної установи зі сторони, визначеної судом відповідно до правил про розподіл судових витрат, встановлених цим Кодексом. Суд має право накласти арешт на грошові кошти чи майно такої сторони в межах сум, присуджених до стягнення, в порядку, встановленому цим Кодексом для забезпечення позову. Розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Розмір витрат на оплату робіт залученого стороною експерта, спеціаліста, перекладача має бути співмірним зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. У разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на оплату послуг експерта, спеціаліста, перекладача, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат, які підлягають розподілу між сторонами. Якщо у справах окремого провадження виклик свідків, призначення експертизи, залучення спеціалістів здійснюються за ініціативою суду, а також у випадках звільнення від сплати судового збору або зменшення його розміру, відповідні витрати відшкодовуються за рахунок державного бюджету. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, згідно з вимогами ч.2 ст. 142 ЦПК України, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову ч.1 ст. 142 ЦПК України. Приймаючи до уваги те, що представником відповідача не додано доказів понесення судових витрат на проведення експертизи, зокрема договору на проведення експертизи, рахунку експерта на проведення такої експертизи, акту виконаних робіт експертом та доказів сплати послуг експерта за проведення експертизи, так як матеріали справи місять лише платіжну інструкцію від 26 червня 2024 року про перерахування [PERSON] на рахунок ФОП [PERSON] грошових коштів в сумі 3000,00 грн, з зазначенням призначення платежу як поповнення карткового рахунку, суд приходить до висновку про відмову у стягненні з відповідача на користь позивачки судових витрат за проведення експертизи. Судові витрати у справі, пов`язані і зі сплатою судового збору в сумі 1355,00 грн. за подачу позовної зави до суду та в сумі 605,60 грн. за подачу до суду заяви про забезпечення позову підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Разом з тим, приймаючи до уваги те, що відповідач до початку судового розгляду в повному обсязі визнав позовні вимоги, змінені позивачем, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача 50 відсотків від сплаченого нею судового збору за подання до суду позовної зави та заяви про забезпечення позову в сумі 980,3 грн., з одночасним вирішенням повернення 50 відсотків від сплаченого судового збору позивачу з державного бюджету в сумі 980,3 грн. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed