Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-06 00:00:00

Позивач Акціонерне товариство «ТАСКОМБАНК» в особі представника Грищенко І.В. звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , яким просить стягнути з відповідачки кредитну заборгованість за Заявою-договором № 2911773-604 про надання споживчого кредиту від 09.02.2022 у розмірі 74 485,91 грн та судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 09.02.2022 між АТ «ТАСКОМБАНК» та [PERSON] укладено Заяву-договір № 2911773-604 про надання споживчого кредиту на такихумовах: сума кредиту - 45 860,10 грн; сума кредиту без комісії про надання кредиту - 42 900,00 грн; комісія за надання кредиту - 6,9%, що складає 2 960,10 грн; строк кредиту - 24 місяці; проценти за користування - 0,01% річних; комісія з обслуговування кредиту 6.9 % щомісячно; шляхом перерахування на поточний рахунок № [NUMBER] ; повернення коштів та сплата інших платежів відбувається згідно графіка платежів. Своїм підписом відповідачка підтвердила, що ознайомлена зі змістом Заяви-договору, договором та усіма додатками до нього, з ними згодна і їх зміст їй повністю зрозумілий, заперечення відсутні. Договором передбачено штраф при несплаті заборгованості за кредитом. Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав, надавши відповідачці кредитні кошти. Відповідачка свої зобов`язання за Договором не виконала, внаслідок чого станом на 15.11.2023 виникла заборгованість у розмірі 74 485,91 грн, яка складається із: 20 686,64 грн - заборгованість по тілу кредиту, 5,32 грн - заборгованості по процентам, 53 793,95 грн - заборгованість по комісії, яку представник позивача просить стягнути з відповідачки на користь позивача. Також представник позивача просить стягнути з відповідачки на користь позивача судові витрати. Розгляд справи визначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику учасників справи, у відповідності до вимог ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України. Від сторін не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. Відповідачці направлено копію позовної заяви з додатками до неї разом із ухвалою про відкриття провадження у справі та встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. Представник відповідачки [PERSON] - адвокат Ципліцький Д.О. надав до суду відзив на позовну заяву, яким просить задовольнити частково позовні вимоги, оскільки нарахування комісії за обслуговування кредиту є незаконним та суперечить положенням чинного законодавства. У кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються відповідачці, та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту. Отже, на думку представника відповідачки, вимога позивача про стягнення заборгованості по комісії за обслуговування кредиту в розмірі 53 793,95 грн є необґрунтованою та незаконною. З боку позивача та його представника відповідь на відзив до суду не надходила. Зважаючи на те, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження, тощо) не застосовувалися. Суд вивчивши доводи позовної заяви, дослідивши матеріали справи та надані докази, дійшов до такого. Судом на підставі наданих матеріалів встановлено, що 09.02.2022 між АТ «ТАСКОМБАНК» та [PERSON] укладено Заяву-договір № 2911773-604 про надання споживчого кредиту на такихумовах: сума кредиту - 45 860,10 грн; сума кредиту без комісії про надання кредиту - 42 900,00 грн; комісія за надання кредиту - 6,9%, що складає 2 960,10 грн; строк кредиту - 24 місяці; проценти за користування - 0,01% річних; комісія з обслуговування кредиту 6.9 % щомісячно; шляхом перерахування на поточний рахунок № [NUMBER] ; повернення коштів та сплата інших платежів відбувається згідно графіка платежів. (а.с.7-14). Заявою-договором відповідачка доручила позивачу списувати із вказаного рахунку кошти на сплату комісії. Підписанням заяви відповідачка акцептувала Публічну пропозицію АТ «ТАСКОМБАНК», яка розміщена на веб-сайті Банку і беззастережно приєдналася до Умов, зобов`язалася повертати кредит щомісячно згідно графіку. Також відповідачка підтвердила, що Заява-договір є невід`ємною частиною Договору, підтвердила, що ознайомлена зі змістом Заяви-договору, Договором з усіма додатками та повністю з ними згодна. Заявою-договором також передбачено штраф при несплаті заборгованості. Підписом у Заяві відповідачка підтвердила, що отримала другий примірник Заяви-договору. Зазначений Договір відповідачкою не оспорювався, у передбаченому законом порядку не визнаний недійсним/нікчемним, крім того відповідачкою частково виконувалися зобов`язання за Договором, що вбачається з матеріалів справи. Отримання відповідачкою від позивача кредитних коштів не заперечувалося у відзиві на позовну заяву як відповідачкою так і її представником. До суду надано детальний розпис складових загальної вартості кредиту та графік платежів, в якому розписано істотні умови Договору та наявний графік погашення. На підтвердження користування відповідачкою кредитними коштами, позивачем надано виписку по особовому рахунку за період з 09.02.2022 по 15.11.2023, з якої також вбачається, що відповідачка частково зобов`язання за Договором виконувала. Згідно з розрахунком заборгованості по Кредитному договору від 09.02.2022, заборгованість відповідачки складає 74 485,91 грн, з якої: 20 686,64 грн - заборгованість по тілу кредиту, 5,32 грн - заборгованості по процентам, 53 793,95 грн - заборгованість по комісії. (а.с.15). Крім того із вказаного розрахунку також вбачається, що відповідачка частково зобов`язання за Договором виконувала. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України). Частиною 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, що у разі якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 1055 Цивільного кодексу України кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України, правочин (договір) вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України). Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Вимогами ст. 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст.ст. 611, 612, 623-625, 1049, 1050 Цивільного кодексу України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику у строк та в порядку, що встановлені договором. У разі несвоєчасного повернення позики або її чергової частини (прострочення боржника) він не звільняється від обов`язку виконання зобов`язання, зокрема, повинен достроково повернути суму позики разом з процентами та іншими нарахуваннями, відшкодувати позикодавцю збитки та сплатити неустойку. Визначення поняття зобов`язання міститься у ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексуУкраїни, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Із положень ч. 1, ч. 2 ст. 1056-1 Цивільного кодексу України вбачається, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Положеннями ст. 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно із ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однією зі сторін має бути досягнуто згоди. Як встановлено судом, кредитний договір укладений між сторонами є споживчим. До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до Закону України «Про споживче кредитування», у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті (частина друга статті 9 Закону України «Про споживче кредитування», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). У відповідності до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування», кредитодавець розміщує на своєму офіційному веб-сайті інформацію, необхідну для отримання споживчого кредиту споживачем. Цією ж правовою нормою визначено зміст вказаної інформації (умови кредиту: тип кредиту, сума кредиту, строк кредитування, мета та спосіб отримання, тип процентної ставки (фіксована, змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок її зміни, види забезпечення за кредитом, орієнтовна реальна річна процентна ставка, орієнтовна загальна вартість кредиту тощо), порядок ознайомлення з нею споживача, форму надання такої інформації (паспорт споживчого кредиту) та термін її актуальності. До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця, з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту (ч. 2 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування»). Тобто інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит, є пропозицією до укладення кредитного договору (офертою). Загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері визначає Закон України «Про споживче кредитування» (далі також -Закон України № 1734-VIII), який набрав чинності 10 червня 2017 року. За статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України № 1734-VIII. Згідно із ч. 2 ст. 8 Закону України № 1734-VIII до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Таким чином, Законом України № 1734-VIII безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України № 1734-VIII Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила про споживчий кредит. Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит). Згідно із додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. Додатком 2 до Правил про споживчий кредит до платежів за додаткові та супутні послуги банку віднесено, у тому числі, розрахунково-касове обслуговування. Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону № 1734-VIII та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості (постанова Великої Палати Верховного Суду в постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19, провадження № 14-44цс21), У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21) вказано, зокрема, що відповідно до частини другої статті 8 Закону України № 1734-VIII до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Таким чином, Законом України № 1734-VIII безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. Тобто, Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, зокрема і щодо правомірності встановлення у кредитному договорі комісії за розрахунково-касове обслуговування. Відповідно до ч. 4 ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У той же час суд вважає за необхідне зазначити таке. За загальним правилом, передбаченим статтею 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частинами другою, третьою статті 215 Цивільного кодексу України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно зі статтями 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Отже, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 Цивільного кодексу України; по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Відповідно до ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. Після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит (ч. 1, ч. 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування»). Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного вище, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19). Так, у Заяві-договорі № 2911773-604 про надання споживчого кредиту від 09.02.2022 не конктеритозовано, який перелік послуг входить в оплату комісії за обслуговування кредиту. Висновок суду базується на висновках Верховного Суду, викладених у постанові від 30 листопада 2023 року у справі № 382/1621/21 з подібними правовідносинами. Окрім того, необхідно відмітити, що загальний розмір плати по комісії за обслуговування кредитної заборгованості перевищує загальний розмір процентів за користування кредитом та загальну суму кредиту. А тому вказані розміри плати по комісії за обслуговування кредитної заборгованості у порівнянні з розмірами процентів та розміром отриманої суми кредиту відповідачки не можна визнати справедливими та розумними. Позивач же не був позбавлений можливості надати докази на підтвердження справедливості умов Договору щодо встановленої комісії, зокрема з урахуванням переліку та обсягу послуг, які надаються банком за таку плату, однак такою можливістю не скористався. Таким чином, на думку суду, пункт 1.4 договору № 2911773-604 від 09.02.2022, яким передбачено сплату позичальником комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно, в розмірі 6.9 % щомісячно, є нікчемним відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування». Посилання позивача у позовній заяві на те, що підписавши Заяву-договір, відповідачка погодилася на всі його умови, зокрема, щодо сплати щомісячної комісії, є безпідставними, оскільки, умови договорів, їх укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності, про що неодноразово зазначав Верховний Суд у своїх постановах. З огляду на викладене вище, аналізуючи зміст кредитного договору, укладеного між сторонами суд дійшов висновку про те, що стороною позивача не було доведено належність підстав нарахування вказаного розміру комісії. Таким чином пункти кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати комісію (плату за обслуговування кредиту) щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними. Відтак частина заборгованості, яка є предметом спору та нарахована на підставі умов договору, які є нікчемними, а саме нарахована комісія в сумі 53 793,95 грн, не підлягає стягненню з відповідачки. А відтак, позивачем не доведено правомірність нарахування вказаної вище суми комісії, у зв`язку з чим, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідачки комісії є безпідставними, та у стягненні з відповідачки суми комісії слід відмовити. Отже, суд дійшов висновку, що з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за Заявою-договором № 2911773-604 від 09.02.2022 у сумі 20691,96 грн, з яких: 20 686,64 - заборгованість по тілу кредиту; 5,32 грн - заборгованість по процентам. Частиною 1 статті 79 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 Цивільного процесуального кодексу України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно із ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Будь-яких належних та допустимих доказів у підтвердження існування істотних обставин у відповідачки, які слугували б поважною причиною невиконання взятих на себе зобов`язань, суду не надано. Як свідчать матеріали справи, станом на день ухвалення рішення у справі, відповідачка доказів сплати заборгованості за Кредитним договором не надала. Таким чином, враховуючи наведені вище обставини та норми чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» про стягнення з відповідачки [PERSON] заборгованості за Кредитним договором підлягають частковому задоволенню. Далі, згідно із статтею 133 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір включено до складу судових витрат. Згідно із платіжною інструкцією № 1554 від 27.12.2023 при пред`явленні позовної заяви до суду позивачем були понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 684,00 грн (а.с.6). Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до частини 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача - на 38,45% (в сумі 20 686,64 грн), то з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 032,00 грн (20 686,64 грн (сума задоволених позовних вимог) х 100% : 53 793,95 грн (загальна сума позовних вимог) = 38,45% х 2 684,00 грн (сума сплаченого судового збору). На підставі викладеного вище,

Outcome: partial