Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-25 00:00:00

Позивач [PERSON] 24.11.2021 року звернулась до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини, яким просить визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю - [PERSON] , [INFO] за місцем її реєстрації: [ADDRESS] , стягнути з [PERSON] на свою користь сплачений судовий збір у розмірі 908 грн. 00 коп. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 20.08.2018 року між нею та [PERSON] Печерським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції м. Києва було зареєстровано шлюб. Від даного шлюбу у них народився син [PERSON] , [INFO] . Починаючи з серпня 2021 року вона з [PERSON] разом не проживають, спільне господарство не ведуть, дитина проживає разом з нею. Зазначила, що після припинення шлюбних відносин, вона неодноразово зверталась до правоохоронних органів, служби у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації з приводу морального насильства з боку [PERSON] відносно неї та спільної дитини. Вказала, що поведінка [PERSON] негативно впливає на здоров`я та психічний стан дитини. Вважає, що визначення місця проживання сина разом з нею відповідатиме його інтересам, оскільки позивачка має можливість забезпечити їй належні умови проживання, повного мірою займатися вихованням сина. 21.12.2021 року [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у вихованні, спілкуванні з дитиною, яким просить зобов?язати [PERSON] не перешкоджати [PERSON] брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з його сином [PERSON] , [INFO] ; визначити такі способи участі [PERSON] у вихованні та спілкуванні з його сином [PERSON] [INFO] , наступним чином: ??у формі зустрічей з 10:00 години кожної першої та третьої суботи місяця до 20:00 години кожної першої та третьої неділі місяця - без присутності матері; ??у формі зустрічей з 12 години до 20 години кожної середи місяця - без присутності матері; ??спільного відпочинку [PERSON] з сином [PERSON] , [INFO] , протягом 21 дня літніх та 7 днів зимових шкільних канікул, а також протягом тривалості весняних шкільних канікул, щорічно без участі матері; зобов?язати Службу у справах дітей та сім?ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації надати висновок щодо способу участі [PERSON] у спілкуванні з дитиною [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, 20.08.2018 року між ним та [PERSON] було укладено шлюб. В шлюбі народився син [PERSON] , [INFO] . Зазначив, що з 2017 року по 2021 рік він з [PERSON] проживали разом однією сім`єю за адресою: [ADDRESS] , а з 09.08.2021 року проживають окремо. З 09.08.2021 року [PERSON] стала чинити йому перешкоди у спілкуванні з сином, взагалі не давала можливості ні бачити сина, ні спілкуватись з ним по телефону, або за допомогою відеозв`язку, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом, оскільки вирішити вказане питання в позасудовому порядку не можливо. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 02 грудня 2021 року було відкрито провадження у справі за вказаній справі у порядку загального позовного провадження. В судовому засіданні позивач за основним позовом [PERSON] та її представник позовні вимоги підтримали, просили задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позові. В задоволенні зустрічного позову просили відмовити, посилаючись на поданий 08.06.2022 року відзив. Відповідач за основним позовом [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. В судовому засіданні представник [PERSON] - [PERSON] заперечувала проти задоволення основного позову, посилаючись на обставини викладені у поданому 28.12.2021 року відзиві. Зустрічний позов підтримала, просила задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позові. Третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, подала до суду висновок № 103/1014/41/3 від 13.02.2023 року, яким вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] . Крім того, навали висновок № 103/1015/41/3 від 13.02.2023 року, яким вважають за можливе визначити участь батька [PERSON] у вихованні малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] у формі спілкування з малолітнім сином щосереди з 16 год. 00 хв. до 20 год. 00 хв. та щосуботи з 11 год. 00 хв. до 20 год. 00 хв. Суд, заслухавши обґрунтування і заперечення сторін, допитавши свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, сторони [PERSON] та [PERSON] з 20.08.2018 року перебували в зареєстрованому шлюбі, про що свідчить актовий запис Печерського районного у м. Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції м. Києва, актовий запис № 2052, який рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 29.12.2021 року по справі № 755/14740/21 було розірвано (т.1 а.с. 8). Від даного шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] (т.1 а.с. 9). Відповідно до ч. 1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Нормами ч 1, ч. 2 ст. 161 цього Кодексу передбачено, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї разом з батьком або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (ст. ст. 11, 15 Закону України "Про охорону дитинства"). Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). У постанові Верховного Суду Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зазначено, що «Декларація прав дитини» не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року». Також у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». В той же час, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 грудня 2020 року у справі № 487/2001/19-ц (провадження № 61-12667св20) зазначено: «закріплення вказаними вище міжнародними документами та актами внутрішнього законодавства України право дитини бути почутою передбачає, що думка дитини повинна враховуватися при вирішенні питань, які її безпосередньо стосуються. Разом з цим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не відповідає та не захищає права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією. Отже, вирішуючи спір, суд має віддати перевагу тому з батьків, який може забезпечити більш сприятливі умови виховання дитини. Важливим критерієм є моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, невиконання батьківських обов`язків, притягнення до судової чи адміністративної відповідальності». Як зазначається у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17 (провадження № 61-14041св19) що: «питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 754/16535/19 (провадження № 61-14623св21) вказано, що «під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Отже, при вирішенні питань про місце проживання дітей у випадку, коли їх батьки проживають окремо, необхідно дотримуватися принципу забезпечення найкращих інтересів дітей, обумовлених необхідністю забезпечити дітям повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі «М.С. проти України» наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» ЄСПЛ зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Крім того, при оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню наступні базові елементи: (а) погляди дитини, (б) індивідуальність дитини, (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин, (г) піклування, захист і безпека дитини, (ґ) вразливе положення, (д) право дитини на здоров`я, (е) право дитини на освіту. Вказане узгоджується з правовим висновком викладеним Касаційним цивільним судом у постанові від 14.12.2023 року у справі № 127/20368/21. З довідки про реєстрацію місця проживання особи Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської РДА вбачається, що [PERSON] та її малолітній син [PERSON] [INFO] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с. 17). Відповідно до акту № 155 від 30.08.2021 року обстеження умов проживання дитини [PERSON] [INFO] , вбачається, що санітарно гігієнічні умови проживання задовільні, квартира мебльована є вся необхідна техніка, мати та дитина проживають в окремій кімнаті ( т.1 а.с. 18). Відповідно до висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини № 103/1014/41/3 від 13.02.2023 року, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , разом з матір [PERSON] (т.2 а.с. 113-114). Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , підтвердили обставини викладені у поданій [PERSON] позовній заяві. Оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, судом встановлено, що між сторонами у справі загострились взаємовідносин, така ситуація в їх особистих відносинах не давала можливості мирним шляхом вирішити питання про визначення місця проживання дитини, що зумовлює вирішення даного питання в судовому порядку, в межах заявлених позовних вимог, оскільки саме такий спосіб захистити право на визначення місця проживання дитини передбачений сімейним законодавством України. За встановлених судом обставин встановлено, що малолітній син проживає разом з матір`ю, матір здійснює за сином постійний догляд, піклується про нього, забезпечує всім необхідним. При вирішенні даної справи, суд виходить з того, що за обставин що склались, дитина сторін має більшу прихильність до матері, як до особи, яка постійно проживає з нею, здійснює щоденний догляд та турботу. Разом з тим, судом не встановлено обставин, за яких проживання дитини з матір`ю могло б негативно впливати на неї. З огляду на викладене, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своєї дитини, враховуючи ставлення сторін до доньки, участь кожного з них у її вихованні, більшу прихильність дитини до матері, яка створила належні умови для виховання та розвитку дитини, яка має стійкі соціальні зв`язки, суд виходячи з якнайкращих інтересів дитини, приходить до висновку, що визначення місця проживання дитини сторін з матір`ю в ситуації, що склалась на час розгляду справи, відповідатиме якнайкращим інтересам дитини сторін. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок, в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення основного позову та визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю - [PERSON] , [INFO] за місцем її реєстрації: [ADDRESS] . Щодо зустрічного позову, то судом встановлено наступні обставини. У відповідності з ч.1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правих норм, суд приходить до висновку про те, що підстави для усунення батька від спілкування з дитиною відсутні, а тому, враховуючи відсутність згоди між сторонами щодо порядку участі батька у вихованні дитини та спілкуванні з нею, такий порядок підлягає встановленню в судовому порядку. Визначаючи конкретний порядок участі батька у вихованні дитини та спілкуванні з нею, суд виходить також з положень ст.ст. 12, 13 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Частиною 2 цієї статті передбачено, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, а саме: обов`язків щодо виховання та розвитку дитини, про що йдеться у ст. 150 СК України. За правилами ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. За змістом ст. 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Статтею 157 СК України (ч. 1-3) передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно з положеннями ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач зазначає, що [PERSON] чинить йому перешкоди у спілкуванні з їх спільною дитиною у зв`язку з чим він звертався до Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації з відповідною заявою (т 1. а.с. 83). Крім того, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] 18.11.2021 року звертався до Дарницького УП ГУ НП м. Києві з заявою з приводу чинення йому перешкод [PERSON] у спілкуванні з сином [PERSON] [INFO] ( т.1 а.с. 85) На спростування зазначених доводів [PERSON] не було надано до суду, жодного належного і допустимого доказу. В поданому до суду 08.06.2022 року відзиві представник [PERSON] зазначає, що постановою Дарницького районного суду м. Києва від 25.11.2021 року по справі № 753/23854/21, яка постановою Київського апеляційного суду від 01.02.2022 року залишена без змін, [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, що свідчить про те, що така поведінка [PERSON] буде негативно впливати на подальший психологічний розвиток спільної дитини. Зі змісту вищевказаної постанови суду вбачається, що [PERSON] 18.11.2021 року о 12 год. 45 хв. знаходячись за адресою: [ADDRESS] , вчинив сімейну сварку з дружиною [PERSON] , в ході якої не давав пройти, погрожував, переслідуванням, чим своїми діями завдав психологічного болю. Проте вказані документи подані відповідачем у межах даного спору не є належними та достатніми доказами, оскільки подія щодо домашнього насильства відбулася у період перебування сторін у шлюбі, до того ж постановою суду не підтверджено факту негативної поведінки [PERSON] по відношенню до дитини. Згідно акту від 02.11.2021 року обстеження умов проживання [PERSON] вбачається, що [PERSON] мешкає в двокімнатній квартирі, для дитини є окреме дитяче ліжко, обладнаний куточок для ігор, є дитячий стіл та стільці, квартира облаштована необхідною побутовою технікою (т.1 а.с. 81-82). Крім того, згідно висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації № 103/1015/41/3 від 13.02.2023 року орган опіки та піклування вважає за можливе визначити участь батька [PERSON] у вихованні малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у формі спілкування з малолітнім сином щосереди з 16 год. 00 хв. до 20 год. 00 хв. та щосуботи з 11 год. 00 хв. до 20 год. 00 хв. (т.2 а.с. 115-116). При визначенні способів участі [PERSON] у вихованні та спілкуванні із сином, суд оцінюючи докази у справі у їх сукупності та взаємозв`язку, беручи до уваги розпорядок дня малолітньої дитини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. На думку суду, визначений спосіб участі [PERSON] у вихованні та спілкуванні з сином, із урахуванням відносин, що склалися між сторонами, на даний час є достатнім для відновлення порушеного права позивача та забезпечить можливість батька повноцінно брати участь у вихованні сина. Так, під час судового розгляду встановлено, що між [PERSON] та дитиною відсутній сталий психологічний зв`язок, дитина повноцінно не сприймає позивача як батька, а тому визначення способів участі батька у вихованні та спілкуванні з сином у тому вигляді, який просить встановити позивач, може негативно вплинути на психоемоційний стан дитини. Крім того, визначаючи вищевказані способи участі батька у вихованні дитини, суд враховує висновок органу опіки та піклування, який суд приймає до уваги та вважає обґрунтованим, мотивованим, змістовним та складеним з урахуванням взаємовідносин сторін. Враховуючи право та бажання батька брати участь у вихованні та спілкуванні зі своєю дитиною, недосягнення між батьками згоди щодо порядку участі у вихованні дитини, а також зважаючи на розпорядок дня та необхідність забезпечення дитині права на відпочинок, суд вважає доцільним зустрічний позов задовольнити частково, зобов`язати [PERSON] не перешкоджати [PERSON] брати участь у спілкуванні та вихованні [PERSON] , [INFO] та визначити спосіб участі батька [PERSON] у вихованні та спілкуванні з сином [PERSON] , [INFO] за наступним графіком: щосереди з 16 год. 00 хв. до 20 год. 00 хв. без присутності матері; щосуботи з 11 год. 00 хв. до 20 год. 00 хв без присутності матері. При цьому суд вважає, що такий графік побачень відповідатиме інтересам малолітньої дитини, з урахуванням обставин і доказів у справі. Слід також роз`яснити сторонам, що з урахуванням вікових змін дитини, її розвитку та потреб, батьки не позбавлені в майбутньому права змінити встановлений судом спосіб участі у вихованні малолітньої дитини, що буде відповідати, насамперед, інтересам дитини. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908 грн. 00 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial