Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-12 00:00:00

У листопаді 2023 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом, зазначивши, що 10.06.2021 вона підписала з АТ «ПУМБ» заяву №1001894598801 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб. Згідно з вказаною заявою позивачем отримано споживчий кредит в розмірі 31 000,00 грн. строком на 24 місяці зі сплатою відсотків в розмірі 0,01% річних. Пунктом 5 вказаної заяви визначено розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2,99%, що складає 926,90 грн. та в сукупності за весь період строку кредитування становить 22 245,60 грн. Позивач вважає вказану умову договору нікчемною, посилаючись на ч. 1, 2 ст. 11 та ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування». Враховуючи викладене, 12.01.2023 вона звернулася до відповідача з вимогою про перерахування кредитної заборгованості по договору №1001894598801 від 10.06.2021 з урахуванням безпідставного нарахування комісії за обслуговування кредиту. Вказана вимога позивача розглянута банком не була, у зв`язку з чим остання звернулася до суду за захистом порушених прав. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.11.2023 головуючим суддею у справі було визначено [PERSON] . Ухвалою судді від 20.11.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, надано відповідачу строк для подання відзиву на позов, а позивачу відповіді на відзив. 13.02.2024 ухвалою суду було задоволено клопотання позивача та витребувано в АТ «ПУМБ» належним чином засвідчені копії документів, які містять інформацію про: отримані від [PERSON] (РНКОПП [NUMBER] ) платежі за договором №1001894598801 від 10.06.2021, в тому числі про вже сплачені платежі та ті, які їй належить сплатити; дати їх сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум, у розрізі сум, які зараховані на погашення кредиту, відсотків та комісії за період з 10.06.2021 по 13.11.2023. 16.04.2024 від відповідача АТ «ПУМБ» надійшла заява, зі змісту якої вбачається, що ухвалу про витребування доказів було направлено до фінансового відділу банку, однак станом на дату розгляду вказані докази надані не були. У судове засідання позивач не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, надіслала заяву про розгляд справи без її участі. Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов та заяву про розгляд справи за його відсутності до суду не подав. З огляду на наведене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності сторін. Дослідивши письмові матеріали справи відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, згідно з якою у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, повно і всебічно оцінивши всі фактичні обставини справи та докази, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 10.06.2021 позивачем підписано заяву №1001894598801 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб. Відповідно до п. 3, 4 заяви позивачу було надано кредит на загальні споживчі цілі у розмірі 31 000,00 грн. строком на 24 місяці. Окрім того, п. 5 кредитного договору визначено розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості, який становить 2,99%. З графіку платежів, який є частиною заяви, вбачається, що комісія за обслуговування кредитної заборгованості складає 926,90 грн. щомісячно та в сукупності за весь період строку кредитування становить 22 245,60 грн., в примітці до графіку вказано, що зміст послуги банку визначається у Договорі комплексного банківського обслуговування. В обґрунтування позову позивач вказує на те, що зазначені умови кредитного договору є нікчемними, оскільки суперечать Закону України «Про споживче кредитування» та Закону України «Про захист прав споживачів». Вирішуючи обґрунтованість таких доводів позивача, суд виходить із наступного. Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України). Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, наведеними у п.8 постанови №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Одночасно особливості регулювання правовідносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Так, згідно з абзацом 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції від 01.01.2017) кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. 10.06.2017 набрав чинності Закон України № 1734-VІІІ від 15.11.2016 «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» зміст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10.06.2017), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до ч. 1 та 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування». Вказаного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у пункті 31.29 постанови від 13.07.2022 у справі № 496/3134/19. У пунктах 74, 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) сформульовано висновки про те, що такий cпociб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. У постанові від 13.07.2022 у справі № 496/3134/19 Велика Палата Верховного Суду дійшла до висновку якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обгрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обгрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення. Відповідно до вказаних висновків для застосування наслідків виконання недійсного правочину, а саме здійснення перерахунку заборгованості з огляду на нікчемність пунктів про встановлення комісії за обслуговування кредитної заборгованості, суд повинен дійти висновку (підтвердити чи спростувати) обставину нікчемності такого правочину. Пунктом 5 заяви на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб позивачу було встановлено комісію за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2,99%, що згідно з графіком платежів складає 926,90 грн. щомісяця та 22 245,60 грн. за весь період строку кредитування. В примітці до вказаного графіку зазначено, що зміст послуги банку визначається у Договорі комплексного банківського обслуговування. Однак ні позивачем до позовної заяви, ні відповідачем на виконання ухвали про витребування доказів, копії вказаного договору та розрахунку заборгованості з чітким зазначенням сум, які нараховувались позивачу, долучено не було. У зв`язку з викладеними обставинами, суд позбавлений можливості перевірити за який саме перелік послуг здійснювалося нарахування комісії за обслуговування кредитної заборгованості та періодичність такого нарахування, а тому відсутні підстави для визнання вказаних пунктів договору нікчемними та застосування наслідків виконання недійсного правочину. Окрім того, підписуючи вказану заяву, позивач підтвердила та запевнила, що ознайомлена з Договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, Тарифами банку та цілком з ними згодна, всі умови договору їй зрозумілі та не потребують додаткового тлумачення. Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Із урахуванням наведеного, виходячи із встановлених обставин справи та визначених відповідно до них правовідносин, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність та взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд приходить до висновку, що обставини викладені у позовній заяві недоведені, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Враховуючи те, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed