Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просив припинити право власності [PERSON] на 1/6 частку квартири [ADDRESS] , що належить йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.11.2022р. №4535, з виплатою йому грошової компенсації вартості такої частки в сумі 180 027 грн., та визнати право власності на цю 1/6 частку за позивачем. В обґрунтування вимог в позові зазначено, що спірна квартира належить сторонам на праві спільної часткової власності і частка позивача складає 5/6, а відповідача - 1/6. Квартира є двокімнатною і її загальна площа складає 47,8 кв.м. Між сторонами останнім часом існує конфліктна ситуацію щодо здійснення права власності відносно такої квартири, внаслідок чого спільне володіння і користування нею сторонами є неможливим, а відповідач відмовляється в добровільному порядку продати свою частку позивачу. Натомість, встановити спільний порядок користування квартирою у співвідношенні до ідеальних часток співвласників не вбачається можливим. Тож позивач вважає, що право власності відповідача на 1/6 частку квартири підлягає припиненню з виплатою йому грошової компенсації вартості такої частки в розмірі 180 027 грн., яка попередньо внесена позивачем на депозитний рахунок суду. Відповідач заперечив проти позову та у відзиві просив відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування своєї позиції посилався на те, що припинення спільної власності на спірну квартиру завдасть істотної шкоди відповідачу. Відповідач вказує, що спірна квартира належала батькам сторін і має істотне значення для відповідача, оскільки більша частина його життя пов`язана з таким помешканням. До того ж спірна квартира знаходиться в багатоквартирному будинку на одному сходовому майданчику поруч із квартирою, в якій фактично проживає відповідач, а тому відповідачу було зручно користуватися спірною квартирою та періодично в ній проживати до того часу, як позивач самовільно змінив замки на вхідних дверях спірної кватири, чим створив перешкоди відповідачу у користуванні таким помешканням. Відповідач зареєстрований та проживає у своїй квартирі разом з хворою дружиною та дорослим повнолітнім сином, але спірна квартира є вкрай необхідною відповідачу для нормального і спокійного способу життя окремо від членів своєї сім`ї. Натомість позивач у спірній квартирі не проживає і не має потреби у такому житлі, оскільки має у власності та проживає у м. Києві у більшій та значно дорожчій трикімнатній квартирі, а також має кращий ніж у відповідача стан здоров`я. Також відповідач заявив зустрічний позов, в якому просив вселити його до спірної квартири. 19.10.2023р. судом відкрито провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. За заявою позивача судом постановлено ухвалу від 19.10.2023р. про забезпечення позову та накладено арешт на 1/6 частину квартири [ADDRESS] , житловою площею 33 кв.м., загальною площею 47,80 кв.м., що зареєстрована за відповідачем [PERSON] 15.11.2023р. від представника відповідача - адвокат Дубинський В.М., який діє на підставі ордеру серії СА №1068023 від 26.10.2023р., - на адресу суду надійшов письмовий відзив на позовну заяву [PERSON] , в якому викладено заперечення відповідача проти позовних вимог [PERSON] 15.11.2023р. відповідачем подано до суду зустрічний позов, який ухвалою суду від 30.01.2024р. прийнято судом до розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом, а розгляд справи вирішено продовжувати за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. За клопотанням позивача судом постановлено ухвалу від 30.01.2024р. про витребування доказів, якою зобов`язано Черкаський обласний державний нотаріальний архів надати суду належним чином засвідчену копію договору дарування квартири [ADDRESS] , що на праві приватної власності належить [PERSON] , посвідченого Другою черкаською державною нотаріальною конторою 13.11.2001 року, реєстровий №3250. 06.02.2024р. на адресу суду з Черкаського обласного державного нотаріального архіву надійшла засвідчена копія відповідного договору дарування квартири. 09.02.2024р. від представника позивача - адвокат Шульга П.М., який діє на підставі ордеру серії СА №1066848 від 16.10.2023р., - на адресу суду надійшла відповідь на відзив відповідача, в якій вказується про необґрунтованість доводів відповідача щодо того, що задоволення позову завдасть йому будь-якої шкоди. Сторона позивача вказує, що відповідач проживає разом з дружиною у двокімнатній квартирі, яка належить відповідачу на праві приватної власності, а його повнолітній син разом зі своєю дружиною проживає в іншій квартирі, яка є об`єктом їх спільної часткової власності (1/2 частка належить сину відповідача, а інша 1/2 частка - дружині сина відповідача), а отже всі вони забезпечені житлом. В той же час квартира, в якій проживає позивач, є об`єктом спільної часткової власності позивача, його дружини та двох доньок, а тому позивач бажає вирішити своє питання щодо місця проживання та переїхати проживати разом зі своєю дружиною з міста Києва до міста Черкаси. 12.02.2024р. від представника позивача на адресу суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якому вказується про необґрунтованість вимог у зустрічному позові та неможливість їх задоволення, оскільки на ідеальну частку відповідача по загальній площі спірної квартири приходиться 8 кв.м., а по житловій площі - 5,5 кв.м., що унеможливлює визначення порядку користування спірною квартирою у співвідношенні до ідеальних часток співвласників та з дотриманням вимог п. 5.19 ДБН В.2.2-15:2019 «Житлові будинки. Основні положення». 21.02.2024р. від представника відповідача на адресу суду надійшли заперечення на відзив позивача проти зустрічного позову, в яких вказується про те, що відповідач також оплачував комунальні послуги за спірну квартиру. Додатково вказується на наявність у позивача кількох квартир, а отже позбавлення відповідача права власності щодо його частки у спірній квартирі буде неправильним. 26.03.2024р. за клопотанням представника відповідача судом витребувано у КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» інформацію щодо реєстрації за [PERSON] об`єктів нерухомого майна, в тому числі: квартири [ADDRESS] та квартири [ADDRESS] ; квартири [ADDRESS] ; квартири [ADDRESS] . Крім того, в підготовчому судовому засіданні задоволені клопотання сторін про допит в судовому засіданні позивача та відповідача, як свідків. 26.03.2024р. судом закрите підготовче провадження у справі, а справу призначено до судового розгляду по суті. 12.04.2024р. від КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» на адресу суду надійшов лист з інформацією про відсутність відомостей щодо наявності зареєстрованого права власності [PERSON] за адресами в м. Києві: квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] ; квартира [ADDRESS] . Також в листі зазначено, що квартири в буд. [ADDRESS] на праві власності не реєструвалися. В судовому засіданні позивач ( [PERSON] ) підтримав свої позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні з підстав, викладених у його позові, а також просив відмовити у задоволенні вимог по зустрічному позову. Пояснив, що проживає у м. Києві у трикімнатній квартирі, яка була йому виділена заводом, на якому він працював. Це житло було приватизовано позивачем, його дружиною та двома доньками, а тому всі вони є співвласниками такого житла, зареєстровані в ньому і фактично там проживають, але на теперішній час у зв`язку з воєнним станом доньки тимчасово проживають в Австрії. Додатково пояснив, що він з відповідачем є рідними братами. У їх батьків було кілька квартир і одну батьки подарували відповідачу, а в іншій жили самі. Після смерті матері позивач забрав батька до м. Київ, щоб доглядати його, і за вимогою батька змінив у квартирі замки. В період з жовтня 2021 року по жовтень 2023 року відповідач не звертався до нього з проханням надати йому доступ до спірної квартири. В цей період часу позивач приблизно раз на три місяці навідувався до спірної квартири для вирішення побутових проблем і не спостерігав ознак того, що у квартирі міг періодично проживати відповідач. Батько сторін подарував свою частку позивачу і невдовзі помер. Позивач обіймає посаду директора ТОВ «ЕЛТА», співзасновником якої він є, але на теперішній час товариство не здійснює господарської діяльності. В той же час позивач є пенсіонером і має намір змінити місце проживання і жити з дружиною у батьківській квартирі. Натомість між позивачем та відповідачем виникли розбіжності щодо визначення порядку користування спірною (батьківською) квартирою, а тому позивач не може заселитися до такої квартири до вирішення спору між сторонами, але саме він утримує квартиру (сплачує комунальні послуги). Представник позивача в судовому засіданні також підтримав позовні вимоги та заперечив проти вимог зустрічного позову. Суду пояснив, що частка відповідача у спірній квартирі є незначною і визначити між сторонами спільний порядок користування такою квартирою є неможливим, а тому доцільним є припинення права власності відповідача на його частку з виплатою йому грошової компенсації її ринкової вартості, що сприятиме припиненню суперечок між сторонами відносно такої квартири. Додатково зауважив, що відповідач ще до набуття права власності на частку спірної квартири мав у власності житло, де фактично проживає удвох з дружиною, а відтак припинення його права на частку у спірній квартирі з виплатою йому грошової компенсації не завдасть істотної шкоди ані відповідачу, ані його дружині, яка є єдиним членом його сім`ї, оскільки їх повнолітній син проживає окремо від них. Окремо звернув увагу, що відповідач не виявляв інтересу до спірної квартири до відкриття провадження у цій судовій справі і він не брав участі в утриманні спірної квартири. Представник відповідача заперечив проти вимог первісного позову та наполягав на задоволенні вимог зустрічного позову. В обґрунтування своєї позиції посилався на необхідність дотримання справедливого балансу співвідношення майнових інтересів позивача та відповідача. Зауважив, що відповідач має більшу потребу у спірній квартирі, ніж позивач, оскільки він може спокійно відпочивати у такому помешканні, що є необхідним для нього з огляду на стан його здоров`я. Додатково пояснив, що відповідач також сплачував комунальні послуги по спірній квартирі у пропорційному його частці розмірі (1/6). Відповідач в судовому засіданні пояснив, що його частка у спірній квартирі для нього має істотне значення, бо у своїй квартирі він проживає лише умовно. Просив не позбавляти його прав на спірну квартиру. Додатково пояснив, що має недобрі стосунки з дружиною і сином, а тому потребує усамітнення, що здійснював шляхом залишення на нічліг у спірній квартирі. Після смерті матері, в період з 2021 року до осені 2023 року він періодично, принаймні один раз на тиждень, ночував у спірній квартирі і періодично сплачував комунальні послуги, а також зберігає там деякі особисті речі (часи, білизна, посуд тощо). Натомість на теперішній час на ґрунті непорозумінь у сім`ї він потребує окремого проживання. З осені 2023 року позивач змінив замки і відповідач позбавлений можливості користуватись спірною квартирою, хоча має таке бажання і хоче вселитися в таке помешкання. Також пояснив, що з батьком він не спілкувався і не їздив до нього, коли той був у м. Києві. З позивачем він також не спілкується, але всі проблеми розпочались з жовтня 2023 року, коли позивач подав свій позов до суду і змінив замки. Відповідач визнає, що їх спільне проживання з позивачем у спірній квартирі є неможливим, але він не погоджується продати свою частку і згоден викупити частку позивача, оскільки потребує спірного житла. За клопотанням сторони відповідача в судовому засіданні в якості свідка допитано [PERSON] . [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що є дружиною відповідача і проживає у квартирі [ADDRESS] разом з чоловіком та сином. Позивач з 1980 року не проживає у спірній квартирі, оскільки проживає у м. Києві. Після смерті [PERSON] позивач приїздив до спірної кватири двічі. Відповідач користувався спірною кватирою з жовтня 2021 року до осені 2023 року, коли у квартирі позивач самостійно змінив вхідні замки. Відносини у їх сім`ї складні, а тому відповідач періодично ходив жити до спірної квартири. Позивач має велику грану квартиру з ремонтом у м. Києві і не має наміру проживати у спірній квартирі. З моменту смерті матері сторін позивач забрав їх батька до себе в Київ і з того часу відповідач не мав можливості спілкуватись з батьком, бо той не відповідав. Син свідка і відповідача проживає то зі своєю дружиною, то у них. За станом здоров`я відповідачу потрібен спокій, а тому для нього вкрай важливо збереження права користування спірною квартирою. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані суду докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Позивач, [PERSON] , 1958р.н., та відповідач, [PERSON] , 1969р.н., є рідними братами. Позивач з 24.06.1994р. по теперішній час проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS] . /а.с. 7 т. 1/. Відповідне житло являє собою трикімнатну квартиру загальною площею 71,7 кв.м. /а.с. 13-14 т. 2/. Разом з відповідачем в такій квартирі з 24.06.1994р. мають зареєстроване місце проживання його дружина ( [PERSON] ) та дві їх повнолітні доньки, що підтверджується відомостями про зареєстроване місце проживання таких осіб /а.с. 15 т. 1/. Натомість фактично у такому житлі на теперішній час проживає позивач та його дружина. Відповідна квартира належить на праві спільної сумісної власності позивачу, його дружині та двом донькам, оскільки набута в порядку приватизації державного житлового фонду, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 28.04.1999р. /а.с. 13 т. 2/. Відповідач з 16.11.2001р. проживає та зареєстрований у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Відповідне житло являє собою двокімнатну квартиру загальною площею 44,8 кв.м., житлова площа - 31 кв.м. /а.с. 58, 121-124 т. 1/. Разом з відповідачем в такій квартирі з 16.11.2001р. мають зареєстроване місце проживання його дружина ( [PERSON] , 1969р.н.) та їх повнолітній син ( [PERSON] , 1996р.н.), що підтверджується відомостями про зареєстроване місце проживання таких осіб /а.с. 113-116, 199 т. 1/. Натомість фактично у такому житлі на теперішній час проживає відповідач та його дружина. Відповідна квартира належить на праві особистої приватної власності відповідачу, оскільки була подаровано останньому його матір`ю на підставі договору дарування квартири від 13.11.2001р. /а.с. 57 т. 1, а.с. 2 т. 2/. Об`єктом спору є двокімнатна квартира, загальна площа 47,8 кв.м., житлова площа 33 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (далі - спірна квартира). Відповідно до листа департаменту «Центр надання адміністративних послуг» Черкаської міської ради станом на 03.11.2023 у спірній квартирі відсутні зареєстровані особи /а.с. 172 т. 1/. Спірна квартира на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого органом приватизації Придніпровського райвиконкому м. Черкаси 22.01.1997р., була об`єктом спільної власності в рівних частках батьків сторін - [PERSON] , 1939р.н., та [PERSON] , 1933р.н. Мати сторін, [PERSON] , померла [INFO] і належна їй 1/2 частка спірної квартири була успадкована в рівних частках позивачем, відповідачем та їх батьком, що підтверджується відповідним свідоцтвом про право на спадщину за законом від 16.11.2022р. /а.с. 8 т. 1/. Після смерті [PERSON] , батько сторін переїхав жити до м. Києва. 18.05.2023р. батько сторін подарував належні йому 2/3 частки спірної квартири позивачу, що підтверджується відповідним договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Правосудовою М.В. /а.с. 11-12 т. 1/. 05.06.2023р. батько сторін помер, що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть /а.с. 14 т. 1/. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно спірна квартира є об`єктом спільної часткової власності сторін з наступним розміром часток: позивач - 5/6, відповідач - 1/6 /а.с. 15-16 т. 1/. Зазначені обставини частково підтверджуються наявними в матеріалах справи письмовими доказами та повністю визнаються сторонами, внаслідок чого у суду не виникає сумніву щодо їх об`єктивності і суд вважає їх доведеними. Також сторони визнають те, що між ними склалися неприязні стосунки, внаслідок чого між ними існує спір щодо порядку користування спірною квартирою. На теперішній час позивач змінив замки на вхідних дверях до спірної квартири, внаслідок чого відповідач має перешкоди і не може вільно вселитися до такого житла з осені 2023 року. Згідно висновку експерта №04-БТ, ОБ від 22.08.2023р., складеного судовим експертом Оніщенко Н.С. за результатами проведення будівельно-технічної, оціночно-будівельної експертизи, дійсна ринкова вартість спірної кватири на час проведення експертизи складає 29 540доларів США або 1 080 236 грн. без ПДВ. Також експертом зроблено висновок про неможливість встановити порядок користування спірною квартирою у співвідношенні до ідеальних часток співвласників у праві власності у відповідності до вимог ДБН В.2.2-15:2019 «Житлові будинку. Основні положення». Відповідний висновок обґрунтований тим, що ідеальна частка співвласника у праві власності на квартиру в розмірі 1/6 по загальній площі становить 8 кв.м., а по площі житлової кімнати 5,5 кв.м., тоді як п. 5.19 ДБН В.2.2-15:2019 «Житлові будинку. Основні положення» передбачає, що площа загальної кімнати в однокімнатній квартирі повинна бути не меншою 14 кв.м., мінімальна площа спальні 9 кв.м. В разі розгляду варіанта, щодо надання кожному співвласнику по одній житловій кімнаті в окреме користування, а підсобні приміщення в спільне користування, запропонований варіант не відповідатиме ідеальним часткам співвласників у праві власності на спірну квартиру, а відхилення від ідеальної частки буде значним /а.с. 25-54 т.1/. Згідно платіжних інструкцій №2FJW-KGL0-71T9-U0X9 від 02.11.2023р., №MB45051549 від 02.11.2023р., №MB45051788 від 02.11.2023р., №MB45227638 від 03.11.2023р. позивачем внесено на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України у Черкаській області суму коштів в розмірі 180 027 грн. в якості авансування виплати вартості належної відповідачу частки у спірній квартирі /т. 1 а.с. 95-98/. Оскільки сторони не змогли у добровільному порядку вирішити наявні між ними суперечки щодо спільного використання спірної квартири, то позивач звернувся до суду з даним позовом про припинення права власності відповідача на частку у спірній квартирі в обмін на грошову компенсацію вартості такої частки, а відповідач заявив зустрічний позов про вселення до такої квартири. Тож між сторонами існує спір щодо порядку користування майном, який регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі - ЦК) та інших нормативно-правових актів. При цьому при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Надаючи оцінку доводам сторін в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 316 ЦК визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1). Відповідно до ст. 317 ЦК, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1). На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ч. 2). Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронгі Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Згідно статті 358 ЦК право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Частиною першою статті 365 ЦК передбачені підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов про припинення права особи на частку у спільному майні: частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. У постанові Верховного Суду від 24.11.2021р. у справі № 754/16751/18 зроблено висновок, що: «аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном. […] Правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Приписи пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України («таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї») перш за все спрямовані на регулювання майнових відносин, учасниками яких є співвласники - фізичні особи». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2018р. у справі № 908/1754/17 зроблено висновок, що «відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності». У постанові Верховного Суду від 30.05.2018р. у справі № 760/8958/15-ц зазначено, що: «висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Та обставина, що відповідач та її діти зареєстровані в іншому житловому приміщенні само по собі не є підставою для висновку про те, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, оскільки доказами по справі підтверджено, що таке припинення завдасть істотної шкоди інтересам відповідача та членам її сім`ї». За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що спір між сторонами виник через непорозуміння щодо визначення порядку користування спірною квартирою та неспроможність сторін вирішити такі питання в договірному порядку, внаслідок чого існує потреба у судовому врегулюванні спору. На теперішній час позивач є власником частки в розмірі 5/6 спірної квартири, а відповідач - 1/6. За загальною площею спірної квартири (47,8 кв.м.) на ідеальні частки сторін припадає наступна площа: позивач - 39,8 кв.м.; відповідач - 8 кв.м. За житловою площею спірної квартири (33 кв.м.) на ідеальні частки сторін припадає наступна площа: позивач - 27,5 кв.м.; відповідач - 5,5 кв.м. Кожна зі сторін (позивач та відповідач) мають у власності житло, в якому фактично тривалий час проживають разом з членами своєї сім`ї, і умови їх проживання відповідають визначеним законом мінімально необхідним стандартам забезпечення житлової площі на одну особу (13,65 кв.м.). При цьому суд звертає увагу, що квартира, в якій проживає відповідач, є об`єктом його особистої приватної власності, а відтак право користування такою квартирою інших осіб залежить від волі відповідача, як власника житла. В той же час відповідач проживає у двокімнатній квартирі разом з дружиною, а їх повнолітній син має у власності інше житло. Зокрема, згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно син відповідача - [PERSON] - має у спільній власності разом зі своєю дружиною квартиру загальною площею 37,6 кв.м., житлова площа 17,3 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] /а.с. 11-12 т. 2/. За таких обставин твердження відповідача про те, що припинення його майнових прав на частку у праві власності на спірну квартиру завдасть істотної шкоди інтересам відповідача та членам його сім`ї є необґрунтованими. Стосовно доводів сторін щодо належності виконання ними своїх обов`язків, як власників спірної квартири, в частині обов`язку з оплати житлово-комунальних послуг, то суд зауважує, що ці обставини не мають вирішального значення для правильності вирішення спору, враховуючи підстави та зміст як первісного так і зустрічного позовів. Відповідно до положень ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 15 ЦК визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанови Верховного Суду від 16.06.2021р. у справі № 554/4741/19, від 18.04.2022р. у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022р. у справі № 209/3085/20). У постанові Верховного Суду від 08.05.2018р. у справі № 910/1873/17 вказується, що принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право. Частиною другою статті 13 ЦК передбачено, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, а згідно з частиною третьою статті 13 ЦК не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що позивач та відповідач, незважаючи на те, що є рідними братами, мають неприязні стосунки між собою, внаслідок чого не здатні до договірного (позасудового) порядку врегулювання суперечки з приводу реалізації своїх майнових прав відносно спірної квартири. Подібна ситуація є підґрунтям для виникнення спорів між сторонами, що має наслідком порушення законних прав та інтересів кожного з них, а отже вочевидь не відповідає засадам врегулювання цивільних правовідносин і не сприяє юридичній визначеності правового становища кожної зі сторін, як співвласника спірної квартири. В той же час законом передбачено кілька способів врегулювання спірних правовідносин між співвласниками у такому випадку до яких можна віднести наступні: 1) право співвласника, який обмежений у праві володіння та користування частиною спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності, вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації - ст. 358 ЦК; 2) право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, а у випадку неможливості такого виділу - право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості такої частки - ст. 364 ЦК; 3) припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду з виплатою грошової компенсації вартості такої частки - ст. 365 ЦК. При оцінці правомірності застосування такого способу вирішення спору між сторонами, як припинення права власності відповідача з виплатою йому грошової компенсації вартості його частки, суд бере до уваги, що такий захід становить втручання у право на мирне володіння майно, яке закріплене у ст. 1 Першого протоколу Конвенції. Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Sporrong and Lonnroth v. Sweden», заяви № 7151/75, № 7152/75; «James and others v. the United Kingdom», заява № 8793/79; «Щокін проти України», заяви № 23759/03 та № 37943/06; «Сєрков проти України», заява № 39766/05; «Трегубенко проти України», заява № 61333/00; «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04, «Борисов проти України», заява № 2371/11) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій «законності» означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Втручання держави у право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні у право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації. В контексті доводів сторони відповідача варто зауважити, що в даному випадку дотримання балансу справедливості у співвідношенні законних прав та інтересів сторін відносно об`єкту спору обумовлюється не досягненням рівності сторін у їх матеріальному становищі, а забезпеченням правопорядку при реалізації можливості здійснення права власності кожної зі сторін у спосіб, коли реалізація законних прав і свобод одного співвласника не порушує законні права та свободи іншого. Суб`єктивне бажання і потреба відповідача мати додаткове матеріальне благо у вигляді додаткового житлового приміщення, які обумовлені складними обставинами його особистого життя, не надає йому додаткових переваг і не має вирішального значення при вирішенні даного спору. Отже, враховуючи, що спірна квартира є неподільною річчю, а розмір частки відповідача є незначний і така частка не може бути виділена йому в натурі, беручи до уваги характер особистих відносин між сторонами, що унеможливлює їх спільне договірне використання спірною квартирою, а також ту обставину, що відповідач має в особистій приватній власності житло, в якому проживає разом з дружиною, то суд доходить висновку, що припинення права власності відповідача на належну йому частку у спірній квартирі з виплатою йому грошової компенсації ринкової вартості такої частки є правомірним, належним та ефективним способом врегулювання спірної ситуації між сторонами, який відповідає засадам справедливості, добросовісності і розумності. При визначенні суми компенсації суд виходить з того, що дійсна ринкова вартість спірної квартири згідно висновку експерта №04-БТ, ОБ від 22.08.2023р. на час проведення експертизи складала 29 540 доларів США або 1 080 236 грн. без ПДВ, дійсна ринкова вартість 1/6 частки - 4923 долари США або 180 027 грн. без ПДВ. Стороною відповідача не спростовано даної обставини та не надано суду доказів на спростування такого розміру вартості спірної квартири. За таких обставин виплата відповідачу грошової компенсації в розмірі 180 027 грн. є домірним та справедливим засобом грошової компенсації припинення його права на 1/6 частку спірної квартири. Таким чином, беручи до уваги предмет та підставу позову, наявність передумов для звернення позивача до суду з даним позовом, відповідність обраного позивачем способу захисту положенням закону та критеріям ефективності, оскільки такий спосіб не лише ефективно захистить законні права та інтереси позивача, а й буде адекватним та пропорційно збалансованим з негативними наслідками для відповідача та його законних прав та інтересів, з`ясувавши характер, суть та підстави заявлених позивачем вимог, норми права, якими вони регулюються, давши належну правову оцінку долученим доказам у їх сукупності, суд приходить до переконання про обґрунтованість пред`явлених позовних вимог за первісним позовом, а відтак, про необхідність їх задоволення. Разом з тим, в позові позивач додатково заявляв вимоги про ухвалення судом рішення про визнання за ним права власності на частку, право на яку припинено щодо відповідача. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05.12.2022р. у справі №233/4580/20 зазначив, що тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою. У постанові Верховного Суду від 31.05.2023р. у справі №169/740/20 викладено правову позицію стосовно того, що системне тлумачення положень ч. 5 ст. 11, ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16, ч. 1 ст. 356, ст. 365 ЦК у їх сукупності свідчить, що: -припинення права на частку в одного співвласника одночасно виступає для інших співвласників підставою набуття права на частку; -рішення суду про припинення права на частку є підставою, з якою закон пов`язує набуття для іншого (інших) співвласника(-ів) права на частку; -визнання права є способом захисту, що використовується при порушенні. Необхідність у застосуванні цього способу захисту виникає у випадках, коли оспорюється або не визнається право, тобто певне суб`єктивне право; -у співвласника, який тільки пред`являє позов про припинення права на частку, відсутнє суб`єктивне право, яке не визнається або оспорюється. Рішення суду буде лише підставою для правонабуття. У випадку відсутності суб`єктивного права власності неможливо стверджувати й про його порушення, тобто невизнання чи оспорювання, що виступало б передумовою для визнання права; -недопустимим є поєднання конструкції позову про припинення права на частку (стаття 365 ЦК України) та визнання права (пункт 1) частини другої статті 16 ЦК України) одночасно. Враховуючи вищезазначене суд доходить висновку про необхідність відхилення позовних вимог в частині ухвалення рішення про визнання за позивачем права власності на 1/6 частку спірної квартири у зв`язку з припиненням права власності відповідача на таку частку. Натомість суд зауважує, що оскільки суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог в частині припинення права власності відповідача на належну йому 1/6 частку спірної квартири з виплатою йому грошової компенсації за рахунок коштів позивача, то після набрання даним рішенням суду законної сили, речові права на спірну квартиру підлягають державній реєстрації. При цьому дане рішення суду, після набрання ним законної сили, є підставою для державної реєстрації припинення права власності [PERSON] на належну йому 1/6 частку спірної квартири з одночасною реєстрацією набуття права власності на таку частку [PERSON] , оскільки правовим наслідком набрання даним рішенням суду законної сили є перехід права власності на спірну 1/6 частку квартири від відповідача до позивача. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги за первісним позовом [PERSON] , до [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Щодо вимог по зустрічному позову, то слід зауважити, що за обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що позивач за основним позовом всупереч волі відповідача самовільно змінив замки на дверях спірної кватири, внаслідок чого створив перешкоди відповідачу у доступі до такої квартири, тобто неправомірно обмежив відповідача у його праві користування спірною квартирою з жовтня 2023 року, в тому числі і у праві на використання такої квартири для проживання (право на заселення). В цьому контексті слід звернути увагу, що незважаючи на наявність між сторонами спору щодо порядку реалізації їх речових прав відносно спірної квартири, жодна зі сторін не наділена правом в односторонньому порядку, без відповідного судового рішення, обмежувати право користування квартирою іншій стороні, оскільки це є порушенням прав іншого співвласника і такий співвласник має право на захист у спосіб, передбачений ст. 358 ЦК (право вимагати матеріальної компенсації). Натомість оскільки відповідач не заявляв відповідних вимог, то у суду відсутні підстави розглядати питання про можливість захисту прав відповідача у такий спосіб. В той же час у зустрічному позові відповідач просив вселити його до спірної квартири на підставі того, що він є співвласником такої квартири. Оскільки суд дійшов висновку про ухвалення рішення про припинення права власності відповідача на належну йому 1/6 частку спірної кватири, то його вимоги по зустрічному позову не підлягають задоволенню, оскільки з набранням цим рішенням законної сили право власності відповідач на відповідну частку спірної квартири припиняється. Щодо розподілу судових витрат, то враховуючи здійснені представниками сторін заяви щодо необхідності подання додаткових доказів на підтвердження розміру понесених судових витрат, суд доходить висновку, що питання про розподіл судових витрат на підставі ч. 8 ст. 141 ЦПК України доцільно вирішити в окремому судовому засіданні в порядку, передбаченому законом. Згідно ч. 7 ст. 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Оскільки позов підлягає до задоволення, а учасники справи не заявляли відповідних клопотань про їх скасування, то застосовані судом заходи забезпечення позову продовжують діяти. На підставі викладеного,

Outcome: partial