Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-23 00:00:00

Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог. До Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно, у якій позивач просить суд: - визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] , право власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 67,0 кв.м., житловою 39,1 кв.м., яка складається з: - коридор - 12,3 кв.м., 2 - кухня 7,8 кв.м, 3 - кімната 14,9 кв.м, 4 - вбиральня 1,2 кв.м, 5 - ванна 2,5 кв.м., 6 - кімната 11,3 кв.м., 7 - кімната 12,9 кв.м., 8 - лоджія 2,1 кв.м., 9 - лоджія 2,0 кв.м. В обґрунтування позову [PERSON] зазначає, що [INFO] померла мати позивачки - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 18.11.2023 року, Білгород-Дністровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис №1110. Факт родинних відносин між позивачкою [PERSON] та спадкодавцем [PERSON] підтверджується: -свідоцтвом про народження [PERSON] , [INFO] , серії [NUMBER] , виданим повторно 10 травня 2024 року Білгород-Дністровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис №514, згідно якого в графі мати зазначено: [PERSON] ; -свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим Київським районним у місті Одесі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, згідно якого 06 червня 2019 року зареєстровано шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , актовий запис №665. Прізвище після державної реєстрації шлюбу: дружини - [PERSON] . Після смерті матері [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді: - квартири [ADDRESS] , яка належала померлій [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 20.09.1996 року зареєстрованого Одеською товарною біржею. Відповідачка [PERSON] та [PERSON] також є спадкоємцями першої черги за законом до майна померлої [PERSON] , оскільки є донькою та чоловіком спадкодавця відповідно, що підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] , [INFO] , серії [NUMBER] , виданим 28.04.1993 року, актовий запис №08, де в графі мати російською мовою зазначено « [PERSON] »; свідоцтвом про укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованого 31.07.1992 року Білгород-Дністровським міськвідділом ЗАГС Одеської області, серія [NUMBER] , актовий запис №245, згідно якого прізвище дружини після реєстрації шлюбу - [PERSON] . Позивачка вказує, що у встановлений законом строк вона звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після матері [PERSON] 27.05.2024 року листом приватного нотаріуса Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Рязанцевою О.Ю відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Вказане рішення нотаріуса мотивоване тим, що документ, який посвідчує право власності квартиру, а саме договір купівлі-продажу нерухомого майна від 20.09.1996 року, не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки не був засвідчений нотаріально, у зв`язку із чим рекомендовано звернутися до суду. Позивачка вказує, що, 20.09.1996 року між [PERSON] та [PERSON] в Білгород-Дністровському представництві Одеської товарної біржі був укладений договір № 558/Б купівлі-продажу нерухомого майна, згідно якого [PERSON] продав, а [PERSON] купила квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Договір був укладений у простій письмовій формі. Згідно ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" від 10.12.1991 року угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Договір купівлі-продажу нерухомого майна від 20.09.1996 року підписаний сторонами, посвідчений експертом ОТБ та зареєстрований за № 558/Б. Пунктом 8 договору купівлі-продажу нерухомого майна від 20.09.1996 року зазначено, що відповідно до ст. 227 Цивільного кодексу України, укладений договір підлягає реєстрації у бюро технічної інвентаризації. 02 жовтня 1996 року вказаний договір був зареєстрований в Білгород-Дністровському міжміському бюро технічної інвентаризації, що підтверджується реєстраційним посвідченням, згідно якого за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] вважає, що її права підлягають захисту шляхом визнання за нею, як за спадкоємцем першої черги за законом, права власності на спадкове майно - квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , яка належала спадкодавцеві [PERSON] , померлій [INFO] . Таким чином позивачка [PERSON] є спадкоємцем майна померлої матері [PERSON] за законом, та прийняла спадщину після смерті матері, оскільки у встановлений законом строк звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Інших спадкоємців, які б вчинили дії, що свідчать про прийняття спадщини або мають право на обов`язкову частку у спадщині, не має. На підставі наведеного просить задовольнити позов. Процесуальні дії. Ухвалою суду від 21.06.2024 року провадження по справі відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Витребувано від: приватного нотаріуса Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Рязанцевої О.Ю. належним чином завірену копію спадкової справи №14/2024 до майна померлої [INFO] [PERSON] ; від Білгород-Дністровського МБТІ інвентарну справу на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . 04.07.2024 року до суду від приватного нотаріуса Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Рязанцевої О.Ю. надійшла спадкова справа №14/2024 до майна померлої [INFO] [PERSON] . В судове засідання, призначене на 24.07.2024 року сторони не з`явились. Позивач в судове засідання не з`явилася, 22.07.2024 року до суду надійшла заява від [PERSON] , у які вона просить справу розглядати у її відсутність. 22.07.2024 року до суду надійшла заява відповідача [PERSON] , відповідно до якої остання вказує, що визнає у повному обсязі позов [PERSON] до неї, справу просить розглядати без її участі. 22.07.2024 року до суду надійшла заява відповідача [PERSON] , відповідно до якої відповідач вказує, що визнає у повному обсязі позов [PERSON] до нього, справу просить розглядати без його участі. У відповідності з ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. З`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню с заступних підстав. Фактичні обставини справи встановлені судом. [INFO] померла мати позивачки - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 18.11.2023 року, Білгород-Дністровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис №1110. Факт родинних відносин між позивачкою [PERSON] та спадкодавцем [PERSON] підтверджується: -свідоцтвом про народження [PERSON] , [INFO] , серії [NUMBER] , виданим повторно 10 травня 2024 року Білгород-Дністровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис №514, згідно якого в графі мати зазначено: [PERSON] ; -свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим Київським районним у місті Одесі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, згідно якого 06 червня 2019 року зареєстровано шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , актовий запис №665. Прізвище після державної реєстрації шлюбу: дружини - [PERSON] . Після смерті матері [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді: - квартири [ADDRESS] , яка належала померлій [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 20.09.1996 року зареєстрованого Одеською товарною біржею. Відповідачка [PERSON] та [PERSON] також є спадкоємцями першої черги за законом до майна померлої [PERSON] , оскільки є донькою та чоловіком спадкодавця відповідно, що підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] , [INFO] , серії [NUMBER] , виданим 28.04.1993 року, актовий запис №08, де в графі мати російською мовою зазначено « [PERSON] »; свідоцтвом про укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованого 31.07.1992 року Білгород-Дністровським міськвідділом ЗАГС Одеської області, серія [NUMBER] , актовий запис №245, згідно якого прізвище дружини після реєстрації шлюбу - [PERSON] . Позивачка вказує, що у встановлений законом строк вона звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після матері [PERSON] 27.05.2024 року листом приватного нотаріуса Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Рязанцевою О.Ю відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Вказане рішення нотаріуса мотивоване тим, що документ, який посвідчує право власності квартиру, а саме договір купівлі-продажу нерухомого майна від 20.09.1996 року, не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки не був засвідчений нотаріально, у зв`язку із чим рекомендовано звернутися до суду. Позивачка вказує, що, 20.09.1996 року між [PERSON] та [PERSON] в Білгород-Дністровському представництві Одеської товарної біржі був укладений договір № 558/Б купівлі-продажу нерухомого майна, згідно якого [PERSON] продав, а [PERSON] купила квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Договір був укладений у простій письмовій формі. Договір купівлі-продажу нерухомого майна від 20.09.1996 року підписаний сторонами, посвідчений експертом ОТБ та зареєстрований за № 558/Б. 02 жовтня 1996 року вказаний договір був зареєстрований в Білгород-Дністровському міжміському бюро технічної інвентаризації, що підтверджується реєстраційним посвідченням, згідно якого за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Таким чином позивачка [PERSON] є спадкоємцем майна померлої матері [PERSON] за законом, та прийняла спадщину після смерті матері, оскільки у встановлений законом строк звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Інших спадкоємців, які б вчинили дії, що свідчать про прийняття спадщини або мають право на обов`язкову частку у спадщині, не має. Під час розгляду справи відповідачі - [PERSON] , яка є донькою спадкодавця, та [PERSON] , який є чоловіком спадкодавця, позовні вимоги [PERSON] визнали у повному обсязі. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.ст. 1220, 1221,1223 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою, і саме з нього виникає право на спадкування, а місцем відкриття - є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч.1, 5 ст. 1268 ЦК України - спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. За змістом ст. 1296 ЦК України, оформлення спадщини здійснюється шляхом видачі спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину. У відповідності до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно із ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності і зворотної дії не мають, крім випадків, коли вони пом`якшують, або скасовують цивільну відповідальність. Тобто при вирішенні даного спору щодо угоди купівлі-продажу майна, вчиненої у вересні 1996 року, мають бути застосовані положення Цивільного Кодексу України 1963 року. Згідно ст. 227 ЦК України, 1963 року, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Укладена між [PERSON] та [PERSON] угода не була нотаріально посвідчена /відповідно до вимог ст. 15 Закону України "Про товарну біржу"/. Відповідно до ч. 1 ст. 41 ЦК України, в редакції 1963 року, угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Згідно ст. 42 ЦК України, в редакції 1963 року, угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Угода, для якої законом не встановлена певна форма, вважається також укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду. Мовчання визнається виявом волі укласти угоду у випадках, передбачених законодавством. Згідно ст. 47 ЦК України, в редакції 1963 року, нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Підтвердженням наміру сторін, досягнення домовленості щодо всіх істотних умов договору, а також змісту умов домовленості про передачу права власності на спірний житловий будинок є договір купівлі-продажу нерухомого майна № 558/Б від 20.09.1996 року, укладений та зареєстрований в Білгород-Дністровському представництві Одеської товарної біржі. Підтвердженням факту виникнення права власності у [PERSON] на придбане нерухоме майно, є реєстрація договору купівлі-продажу в КП «Білгород-Дністровського БТІ» на праві приватної власності, що підтверджується реєстраційним посвідченням. / Згідно зі статтею 12 Закону України "Про власність", чинного на час набуття [PERSON] житлового будинку, громадянин набував право власності на майно, зокрема, отримане внаслідок укладення угод, що не заборонені законом. Статті 47, 227 ЦК України, в редакції 1963 року вимагали обов`язкове нотаріальне посвідчення угод купівлі-продажу житлових приміщень і реєстрацію у виконавчому комітеті місцевої ради народних депутатів, а правовими наслідками недодержання такої форми передбачалося недійсність цієї угоди . Однак, ст. 15 Закону "Про товарну біржу"( у редакції від 16 лютого 1993 року), що діяла на момент укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна, а саме на 24. 7.1997 року на Одеській товарній біржі, не забороняла купівлю-продаж нерухомого майна та не передбачала необхідності нотаріального посвідчення укладеного договору. Відповідно до положень статті 3 Закону України від 01.07.2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Однак, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Відповідно до затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України за № 121 і зареєстрованої в Міністерстві юстиції України Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб (пункт 1 п\\п 1.5.-1.7.) державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна здійснюють державні комунальні підприємства - бюро технічної інвентаризації. Державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна в бюро технічної інвентаризації є обов`язковою для власників, незалежно від форми власності. Реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна провадиться на підставі правовстановлюючих документів за рахунок коштів власників нерухомого майна. До переліку правовстановлювальних документів, на підставі яких провадиться державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна відноситься зокрема договори купівлі-продажу, міни, зареєстровані біржею (пункт 9 додатку № 1 до Інструкції ). До 01.01.2013 року виникнення права власності на нерухоме майно не пов`язувалося з його державною реєстрацією. Державна реєстрація здійснювалася за фактом права власності, яке вже виникло. В даному випадку право власності виникло на підставі договору купівлі-продажу, який проведено у якості біржової операції між ініціатором угоди та учасником угоди, які при цьому виступали членами біржи, про що зазначено в самому договорі від 20.09.1996 року, зареєстрованому на Одеській товарній біржі. Закон України «Про товарну біржу» в редакції, діючий на час укладення договору купівлі-продажу від 24.07.1997 року, дозволяв членам біржі проводити біржову операцію з купівлі-продажу товарів допущених до обігу на товарній біржі, якщо її учасниками є члени біржи та якщо вона подана до реєстрації, та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. В такому випадку біржовий договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягав, проте набувача нерухомості це не звільняло від здійснення реєстрації договору, за яким набуто право власності на нерухоме майно в органах БТІ, що на той час виконували функції органу державної реєстрації об`єктів нерухомості. Закон України «Про товарну біржу» звільняв членів біржі за біржовими операціями від подальшого нотаріального посвідчення договору, зареєстрованого на біржі, без будь-якого застереження, то в разі продажу нерухомого майна за біржовим договором і відсутності судового рішення про визнання такого договору недійсним, при таких обставинах, виходячи з загальних підстав презумпції правомірності правочину та з того, що держава здійсненням державної реєстрації біржового договору, за яким особа придбала нерухоме майно, таким чином визнала, що у набувача право власності виникло на незаборонених законом підставах, не має підстав для визнання в судовому порядку права власності на спірне нерухоме майно за спадкодавцем. [PERSON] зареєструвала договір купівлі-продажу нерухомого майна на підставі біржової угоди в Білгород-Дністровському МБТІ на своє ім`я. Отже, право власності [PERSON] на нерухоме майно, було набуто відповідно до діючого на той час законодавства, визнавалося державою і ніким не оскаржено. На даний час нотаріально посвідчити договір не має можливості, оскільки [PERSON] , покупець по договору, померла. Сторони при укладенні угоди купівлі-продажу нерухомості від 20.09.1996 року домовилися щодо усіх істотних умов договору, і відбулося повне виконання умов договору: [PERSON] сплатила визначену договором суму грошей, а продавець передав їй документи на нерухоме майно, на сьогоднішній день за ним зареєстровано право власності на спірну квартиру в державних органах реєстрації майна, проте посвідчити угоду у нотаріуса не є можливим, оскільки остання померла. 28 травня 2020 року Верховний Суд України в своїй постанові по справі № 910/7164/19 виклав наступну правову позицію з приводу захисту цивільних прав. Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За змістом статті 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України. Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України (далі - ГК України), встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 зі справи № 912/1856/16, від 14.05.2019 зі справи № 910/11511/18. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Судом установлено, що, позивачка є спадкоємцем за законом майна померлої [INFO] [PERSON] , [INFO] . Враховуючи встановлені у справі фактичні обставини і норми права, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку про те, що за життя спадкодавцю [PERSON] , [INFO] , належала квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 67,0 кв.м., житловою 39,1 кв.м., що підтверджується договором купівлі-продажу від 20.09.1996 року зареєстрованого Одеською товарною біржею. Підтвердженням факту виникнення права власності у [PERSON] на придбане нерухоме майно, є реєстрація договору купівлі-продажу в КП «Білгород-Дністровського БТІ» на праві приватної власності, що підтверджується реєстраційним посвідченням. Інших спадкоємців, які б вчинили дії, що свідчать про прийняття спадщини або мають право на обов`язкову частку у спадщині, не має. Таким чином відсутність оригіналів правовстановлюючих документів у позивача, позбавляє її можливості отримати свідоцтво про право на спадщину у позасудовому порядку. Під час розгляду справи відповідачі [PERSON] , [PERSON] позов визнали у повному обсязі. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У зв`язку з чим суд приходить до висновку, що права позивача підлягають захисту шляхом задоволення позову. Висновки за результатами розгляду справи Дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до переконання про те, що позивачем обрано належний спосіб захисту свого права та позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Outcome: approved