Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-28 00:00:00

До Дніпровського районного суду міста Києва звернулась [PERSON] з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Нова» (далі - ПрАТ «Страхова компанія «Нова») про стягнення суми страхового відшкодування. Згідно заявлених вимог, позивач просить суд стягнути з ПрАТ «Страхова компанія «Нова» на свою користь у рахунок відшкодування коштів, виплачених потерпілому [PERSON] , суму страхового відшкодування за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АС/5854484 від 22 липня 2015 року в розмірі 27 450,54 грн. Вимоги позову обґрунтовані тим, що між сторонами укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АС/5854484 від 22 липня 2015 року, яким забезпечено транспортний засіб Hyunday Tucson, реєстраційний номер [NUMBER] , 2007 року випуску. Строк дії договору з 23 липня 2015 року по 22 липня 2016 року. 01 червня 2016 року, о 19 годині 30 хвилин, [PERSON] керуючи автомобілем марки «Hyunday Tucson», реєстраційний номер [NUMBER] , по вулиці Ентузіастів, 43 в м. Києві, при зміні напрямку руху не надала дорогу автомобілю марки «Opel Vectra», реєстраційний номер [NUMBER] , який належить [PERSON] , внаслідок чого останній автомобіль зазнав механічних пошкоджень. Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 27 липня 2016 року [PERSON] , визнана винною у скоєнні ДТП. Позивач зазначає, що у день пригоди страховика повідомлено про ДТП засобами телефонного зв`язку та також 03 червня 2016 року та 06 червня 2016 року письмово засобами поштового зв`язку. [PERSON] також звертався до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування, на яку страховик не відреагував. Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24 квітня 2017 року у справі №753/21549/16-ц стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду в розмірі 43 341,48 грн. Постановою Апеляційного суду м. Києва від 05 квітня 2018 року заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 квітня 2017 року змінено, зменшено розмір стягнутої з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальної шкоди в розмірі 27 450,54 грн, в іншій частині рішення залишено без змін. 18 липня 2018 року [PERSON] судове рішення виконано в повному обсязі. Таким чином, [PERSON] фактично було виконано обов`язок ПрАТ «Страхова компанія «Нова» з відшкодування [PERSON] матеріальної шкоди в розмірі 27 450,54 грн, яку мав погасити ПрАТ «Страхова компанія «Нова» шляхом здійснення страхової виплати. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 14 травня 2020 року відкрито провадження в даній цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, залучено до участі в справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] . Відповідачем ПрАТ «Страхова компанія «Нова» копію ухвали суду про відкриття провадження в справі з копією позовної заяви та доданими до неї документами отримано не було, конверт разом з копією ухвали суду про відкриття провадження та доданими документами повернувся до суду із відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання» (а.с.58-59). Повторно надіслані відповідачу документи також повернулись до суду без вручення відповідачу. Третя особа [PERSON] копію ухвали суду про відкриття провадження в справі з копією позовної заяви та доданими до неї документами отримав 29 липня 2020 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.56). Згідно вимог ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Відповідач та третя особа не скористались своїм правом на подання до суду заяв по суті справи. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Таким чином, розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадженням, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи та прийняті судом, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом установлено, що 22 липня 2015 року між [PERSON] та ПрАТ «Страхова компанія «Нова» укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, яким забезпечено транспортний засіб Hyunday Tucson, реєстраційний номер [NUMBER] , 2007 року випуску. Строк дії договору з 23 липня 2015 року по 22 липня 2016 року. Ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майна, складає 50 000,00 грн. Вказані обставини підтверджується полісом №АС/5854484 від 22 липня 2015 року обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (а.с. 5). 01 червня 2016 року, о 19 годині 30 хвилин, [PERSON] , керуючи автомобілем марки «Hyunday Tucson», реєстраційний номер [NUMBER] , по вулиці Ентузіастів, 43 в м. Києві, при зміні напрямку руху не надала дорогу автомобілю марки «Opel Vectra», реєстраційний номер [NUMBER] , який належить [PERSON] . Внаслідок ДТП автомобіль «Opel Vectra», реєстраційний номер [NUMBER] , зазнав механічних пошкоджень. Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 27 липня 2016 року у справі № 755/10958/16-п [PERSON] , визнана винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. У постанові зазначено, що [PERSON] , 01 червня 2016 року о 19 годині 30 хвилин, керуючи автомобілем марки «Хюндай Туксон», державний номерний знак [NUMBER] , по вул. Ентузіастів, 43 в м. Києві, при зміні напрямку руху не надала дорогу транспортному засобу, що рухався в попутному напрямку та здійснила зіткнення з автомобілем марки «Опель Вектра», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , внаслідок чого, обидва автомобілі отримали механічні пошкодження, чим порушила п.п. 10.1., 10.3 Правил дорожнього руху України. [PERSON] в судовому засіданні свою вину визнала, та підтвердила зазначені обставини (а.с. 31). 03 та 06 червня 2016 року [PERSON] звернулася до ПрАТ «Страхова компанія «Нова» із повідомленням про ДТП, в якому повідомила відповідача про обставини ДТП, що сталася 01 червня 2016 року (а.с. 13-22). Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24 квітня 2017 року у справі № 753/21540/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - ПАТ «Страхова компанія «Нова», про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду в розмірі 43 341,48 грн (а.с. 23-25). Постановою Апеляційного суду м. Києва від 05 квітня 2018 року заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 квітня 2017 року змінено, зменшено розмір стягнутої з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальної шкоди з 43 341,48 грн до 27 450,54 грн. В іншій частині заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 квітня 2017 року залишено без змін (а.с. 26-30). 18 липня 2018 року [PERSON] виконала заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 квітня 2017 року, з урахуванням постанови Апеляційного суду м. Києва від 05 квітня 2018 року, сплативши на користь [PERSON] 27 450,54 грн, що підтверджується нотаріально завіреною заявою № 3740 представника [PERSON] - [PERSON] (а.с. 8). 01 квітня 2020 року [PERSON] звернулася до ПрАТ «Страхова компанія «Нова» із заявою про виплату страхового відшкодування, в якій просила здійснити відшкодування у розмірі 27 450,54 грн (а.с. 9-12). У заяві [PERSON] вказувала, що 18 липня 2018 року вона в повному обсязі виконала судові рішення та відшкодувала [PERSON] матеріальну шкоду в розмірі 27 450,54 грн, що підтверджується нотаріально завіреною заявою. Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20)). Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними. Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)). З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)). В Дигестах, наприклад, вказувалося, що juris praecepta sunt haec: honeste vivere, alterum non laedere, suum cuique tribuere (норми закону полягають в наступному: жити чесно, не ображати інших, кожному віддавати по заслугах). Змусити жити за принципами навряд чи можливо. Але коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2024 року в справі № 357/13500/18 (провадження № 61-3809св24)). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України). Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (частини перша, друга статті 1166 ЦК України). Підстави та порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, визначені у статтях 1187, 1188 ЦК України. Згідно із частинами другою, п`ятою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 1188 ЦК України). Зобов`язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, в силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі. Підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі. Зобов`язання про відшкодування шкоди виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоди, та її результатом - шкодою. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність морально шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. За загальним правилом майнова шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України). Тобто, відповідальність за шкоду несе безпосередньо боржник - особа, яка завдала шкоди. Така особа, відповідно до статті 1192 ЦК України, має відшкодувати завдані збитки у повному обсязі, розмір яких визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. У статті 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ч. 1 ст. 979 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин)). Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з: 1) життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); 2) володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); 3) відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (ч. 1 ст. 980 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин)). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства (ч. 2 ст. 999 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин)). Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулює Закон України від 01 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон України № 1961-IV від 01 липня 2004 року), який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (ст. 3 Закону України № 1961-IV від 01 липня 2004 року). Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (ст. 6 Закону України № 1961-IV від 01 липня 2004 року). У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи (п. 22.1 ст. 22 Закону України № 1961-IV від 01 липня 2004 року). Страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування. Протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків (п. 34.1, 34.2, ст. 34 Закону України № 1961-IV від 01 липня 2004 року у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин). Велика Палата Верховного Суду в постановах від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18), від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) виснувала, що відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування або розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України № 1961-IV від 01 липня 2004 року). У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні у межах ліміту відповідальності страховика (страхової суми) є страховик завдавача шкоди (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (пункт 35), від 3 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 465/4621/16-к, від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (пункт 96)). Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим замість завдавача шкоди в передбаченому Законом порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням (див.: п. 104 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) викладений правовий висновок, відповідно до якого відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди». Таким чином Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошувала, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик. Майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду лише у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком (франшиза, втрата товарної вартості, страховий ліміт). Суд звертає увагу на те, що як право потерпілого на відшкодування заподіяної шкоди так і кореспондуючий обов`язок страховика (страхової компанії) здійснити його відшкодування виникає на підставі настання страхового випадку - ДТП. При цьому Закон України № 1961-IV від 01 липня 2004 року встановлює як підстави відшкодування шкоди і відмови страховика у такому відшкодуванні, так і процедури, за якими така шкода відшкодовується. Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ),

Outcome: approved