Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-11 00:00:00

До Шевченківського районного суду м. Запоріжжя звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» з вказаним позовом, в якому просить на підставі ст.ст. 11, 12, 14, 15, 16, 257, 266, 536, 625, 1056 ЦК України стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на його користь 272335,70 грн. 3% річних та інфляційних витрат за невиконання грошового зобов`язання за рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя в справі №0827/2935/12 від 26.04.2012; судовий збір у розмірі 4085,04 грн, витрати на правову допомогу 16 000 грн. Позов обґрунтовує тим, що рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя в справі №0827/2935/12 від 26.04.2012 стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства Банк Фінанси та Кредит заборгованість за кредитним договором №770-056МК від 30.05.2006 року у загальному розмірі - 412 420 (чотириста дванадцять тисяч чотириста двадцять) гривень 62 копійки, та понесені у справі судові витрати в розмірі 1820 гривень. 26.05.2020 ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя у справі №0827/2935/12 замінено стягувача - Публічне акціонерне товариство «Банк Фінанси та Кредит» на правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» у цивільній справі №0827/2935/12. Станом на дату подачі позову, вищезазначене рішення не виконано. Таким чином на підставі ст. 625 ЦК України виникли наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді 3% річних та інфляційних втрат, що підлягають стягненню. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11.03.2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження, розгляд справи призначено без виклику сторін. Згідно ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої сторони про інше. Представник [PERSON] подав відзив на позовну заяву в якому вказав, що вимога про нарахування та сплату пені за договором споживчого кредиту в розмірі 1% від суми кредиту в день створює умови, при яких за 148 днів прострочення повернення кредиту у банку виникає право на стягнення непропорційно великої суми компенсації (понад 50% суми заборгованості), що в розумінні ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" є несправедливою умовою договору, на підставі чого просить відмовити у задоволенні позову. Дослідивши надані сторонами письмові докази, оцінивши їх на предмет належності, допустимості, достовірності і достатності, суд на їх підставі встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини: Судом встановлено, що рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26.04.2012 по справі № 0827/2-2935/12 позов \~задовольнити. Стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства Банк Фінанси та Кредит заборгованість за кредитним договором №770-056МК від 30.05.2006 року у загальному розмірі - 412 420 (чотириста дванадцять тисяч чотириста двадцять) гривень 62 копійки, та понесені у справі судові витрати в розмірі 1820 гривень. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26.05.2020 заяву про заміну стягувача у виконавчому листі задоволено; замінено стягувача ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» на його правонаступника ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» у виконавчому листі по виконанню рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26.04.2012 року у справі № 0827/2935/12, пр. № 0827/2-1376/12 про стягнення на користь ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» з [PERSON] заборгованості за кредитним договором №770-056МК від 30.05.2006 року у сумі 412420,62 грн. та судового збору 1800 грн.; замінено стягувача ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» на його правонаступника ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» у виконавчому листі по виконанню рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26.04.2012 року у справі № 0827/2935/12, пр. № 0827/2-1376/12 про стягнення на користь ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» з [PERSON] заборгованості за кредитним договором №770-056МК від 30.05.2006 року у сумі 412420,62 грн. та судового збору 1800 грн.; замінено стягувача ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» на його правонаступника ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» у виконавчому листі по виконанню рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26.04.2012 року у справі № 0827/2935/12, пр. № 0827/2-1376/12 про стягнення на користь ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» з [PERSON] заборгованості за кредитним договором №770-056МК від 30.05.2006 року у сумі 412420,62 грн. та судового збору 1800 грн. Факт переходу прав вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Гефест» не заперечувався сторонами та підтверджується ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26.05.2020. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом цієї норми правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов`язанням. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Відповідно до ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Частиною другою статті 625 ЦК України визначено, що у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 входить до розділу I „Загальні положення про зобов`язання книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Предметом позову у цій справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України за період з 12.03.2017 по 23.02.2022 інфляційні витрати у розмірі 211\~015,01 грн. та 3% річних у розмірі 61 320,69 грн. за невиконання грошового зобов`язання за рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26.04.2012 по справі № 0827/2-2935/12. Згідно з ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. За змістом ст.ст. 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01.06.2016 у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством. Оскільки рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26.04.2012 по справі № 0827/2-2935/12 відповідачами не виконано, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України. Аналогічний висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). Слід зазначити, що у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20.01.2016 у справі № 6-2759цс15, яким було визначено, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України „Про виконавче провадження, і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), також зазначено, що зупинення виконання рішення не впливає на реалізацію особою права за захист майнового інтересу, оскільки за змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних як складова грошового зобов`язання та особлива міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Відповідно до ч. 2 ст. 516 ЦК України якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Проте відповідачами не надано доказів виконання грошового зобов`язання за кредитним договором, що встановлено рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26.04.2012 по справі № 0827/2-2935/12, ні первісному кредитору, ні новому кредитору. Частинами 1-4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги статті 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. У п. 27\~постанови №2Пленуму Верховного Суду України від 12червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справу суді першої інстанції»\~роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з\~розрахунком сума\~3\~%\~річних за\~період прострочення\~виконання грошового\~зобов`язання з\~12.03.2017\~по 23.02.2022\~складає 61\~320,69\~грн.\~та розраховано\~наступним чином: 12.03.2017р. - 11.03.2018р.-12 372,61 грн. (412 420,62 * 3% річних); 12.03.2018р. - 11.03.2019р.- 12 372,61 грн. (412 420,62 * 3% річних); 12.03.2019р. - 11.03.2020р.-12 372,61 грн. (412 420,62 * 3% річних); 12.03.2020р. - 11.03.2021р. -12 372,61 грн. (412 420,62 * 3% річних); 12.03.2021р. - 23.02.2022р. (349 днів) - 11 830,25 грн. (412 420,62 * 3% річних /365 * *349), що разом складає 61 320,69 гривень. Інфляційні втрати\~за період\~прострочення виконання\~грошового зобов`язання\~з 12.03.2017\~по 23.02.2022\~складають 211\~015,01\~грн.\~та розраховані\~наступним чином:\~за формулою:\~[Інфляційні\~нарахування]\~=\~[Сума\~боргу]\~? [Сукупний\~індекс інфляції]\~/\~100%\~-\~[Сума\~боргу),\~де:\~[Сума\~боргу]\~ сума\~простроченого боргу;\~[Сукупний\~індекс інфляції]\~ добуток\~щомісячних індексів\~за відповідний\~період.\~Сукупний індекс\~інфляції за\~період з\~12.03.2017\~ 23.02.2022\~складає 151,165%,\~який враховано\~наступним чином, 101,80% х 100,90% х 101,30% х 101,60% х 100,20% х 99,90% х 102,00% х 101,20% х 100,90% х 101,00% х 101,50% х 100,90% х 101,10% х 100,80% х 100,00% х 100,00% х 99,30% х 100,00% х 101,90% х 101,70% х 101,40% х 100,80% х 101,00% х 100,50% х 100,90% х 101,00% х 100,70% х 99,50% х 99,40% х 99,70% х 100,70% х 100,70% х 100,10% х 99,80% х 100,20% х 99,70% « 100,80% х 100,80% х 100,30% х 100,20% х 99,40% х 99,80% х 100,50% х 101,00% х 101,30% х 100,90% х 101,30% х 101,00% х 101,70% х 100,70% х 101,30% х 100,20% х 100,10% х 99,80% х 101,20% х 100,90% х 100,80% х 100,60% х 101,30% х 101,60% Інфляційне нарахування на заборгованість в сумі 412 420,62 гривень за період з 12.03.2017 - 23.02.2022, складає 211 015,01 гривень (412 420,62*151,165%/100% - 412 420,62 = 211 015,01) Суд приймає до уваги наданий позивачем розрахунок, який є логічним та узгоджується між собою і визначає межі позовних вимог та не спростований відповідачем.. З огляду на зазначене, позовні вимоги є обґрунтованими в частині стягнення з відповідачів на користь позивача за період з 12.03.2017 по 23.02.2022 інфляційні витрати у розмірі 211 015,01 гривень та 3% річних у розмірі 61 320,69 гривень за невиконання грошового зобов`язання за рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26.04.2012 по справі № 0827/2-2935/12. Таким чином, суд вважає, що порушені права позивача підлягають захисту в судовому порядку шляхом задоволення даного позову. Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне. Так, відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати по оплаті судового збору. Оскільки позовні вимоги позивача задоволено в повному обсязі, відтак відповідно ст. 141 ЦПК України з відповідачів на корить позивача підлягає пропорційному стягненню сплачений судовий збір в сумі 4085,04 грн. за подачу позовної заяви. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 16000 грн. Відповідно до ч.3 ст.133 ЦПК України, витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат як витрати, пов`язані з розглядом справи. Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст. 137 ЦПК України. Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4)ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст.137 ЦПК України). У разі недотримання вищезазначених вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст.137 ЦПК України). Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 137 ЦПК України). Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду у справі №910/4881/18 від 18.12.2018, у справі № 920/653/19 від 03.04.2020. Участь адвоката, який представляє інтереси позивача у справі підтверджено наступними документами: копією ордера Серії АА №1290252, копією Договору №16 про надання правової допомоги від 15.06.2020, Додатковою угодою №35 від 06.02.2024 до Договору №16 про надання правової допомоги від 15.06.2020, Актом виконаних робіт від 18.04.2024 року. Дослідивши надані представником позивача документи, дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, суд виходить з того, що при визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Подібні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних із оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) та додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19). Крім того, саме такий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 01.09.2021 року, винесеній за результатами розгляду справи № 178/1522/18. З огляду на викладене, дослідивши наявні в матеріалах справи докази понесених витрат на професійну правничу допомогу, враховуючи складність справи, розгляд справи без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, а також обсяг виконаних адвокатом робіт, суд дійшов висновку про пропорційне стягнення з відповідачів на користь Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» понесених ним витрати на професійну правничу допомогу в сумі 12000,00 грн.

Outcome: approved