Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-05 00:00:00

20 травня 2024 року позивач звернувся до суду з цим позовом. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Соснівського районного суду м.Черкаси від 26 жовтня 2011 року у цивільній справі №2-3551-2011, cтягнуто [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" заборгованість в сумі 5\~401, 03 долара США, що по курсу Національного банку України становить 43\~021, 36 гривень. Наразі, за договором відступлення права вимоги, кредитором у зобов`язанні є позивач. Позивач вказує, що відповідач протягом тривалого проміжку часу не виконує рішення суду, у зв`язку з чим, на підставі ст.625 ЦК України, позивач просить суд стягнути з відповідача 3% річних за період 04 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року у розмірі 791, 12 доларів США. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 12 червня 2024 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідач відзиву на позов не подав, хоча про розгляд справи повідомлявся належним чином. Як визначено у частині першій статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи, але не подав відзиву на позов, враховуючи, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити повністю, з наступних підстав. Судом встановлено, що\~рішенням Соснівського районного суду м.Черкаси від 26 жовтня 2011 року у цивільній справі №2-3551-2011, cтягнуто [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" заборгованість в сумі 5\~401, 03 долара США, що по курсу Національного банку України становить 43\~021, 36 гривень. Ухвалою Соснівського районного суду м.Черкаси від 01 лютого 2021 року замінено стягувача, а саме: Публічне акціонерне товариство «Райффайзен банк Аваль» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт капітал» (ЄДРПОУ 39992082, адреса: 04071, м. Київ, вул. Набережно-Лугова, 8), у виконавчому провадженні на підставі виконавчого листа №2-3551-2011 від 26.01.2012 про стягнення з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» 5401,03 доларів США (43021,36 грн.) поточний залишок кредиту; 3,35 доларів США (26,68 грн.) нараховані відсотки; 364,32 доларів США (2901,95 грн.) прострочені платежі; 486,66 доларів США (3876,44 грн.) пеня за прострочені платежі по тілу кредиту та відсотках, судовий збір в сумі 498,27 грн. та 120 грн. витрат на ІТЗ розгляду справи, а всього 50 444,71 грн. Отже, позивач наразі є кредитором у зобов`язанні відповідача за кредитним договором\~№ 354411/1343/0562-8 від 29.07.2008 року. Як вбачається із розрахунку 3% річних та інфляційних витрат, станом на 23.02.2022 року, враховуючи період за котрий здійснюється розрахунок з 04.04.2017 року по 23.02.2022 року: розмір 3 % річних за вказаний період складає 791,12 доларів США. Зобов`язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема із договорів. Згідно із ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов?язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов?язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов?язку. Зобов?язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України). Відповідно до частин 1, 2 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з положеннями ч.1ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Положеннями ст.611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частиною другою ст.625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01.10.2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц. У відповідності до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31.10.2018 року у справі № 202/4494/16-ц, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за весь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04.06. 2019 року у справі № 916/190/18. Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та три відсотки річних від простроченої суми. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц від 13.11.2019 року у справі №922/3095/18, від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18 сформульовано висновки про те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання і ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Судом встановлено та сторонами не заперечується, що відповідачем заборгованість за судовим рішенням в повній мірі не погашена. З ухваленням 26.11.2011 року рішення про стягнення боргу зобов?язання відповідача сплатити заборгованість за вищевказаним Кредитним договором №354411/1343/0562-8 від 29.07.2008 року не припинилося та триватиме до моменту фактичного виконання грошового зобов?язання, що свідчить про те, що кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов?язання, передбачених ст. 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (ст. 257 цього Кодексу). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України). Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3% річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Дана правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року по справі №373/2054/16-и (провадження №14-44ис18). Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Невиконання боржником грошового зобов?язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов?язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 року по справі №127/15672/16-и (провадження №14-254ис19). Законом України №540-IX від 30.03.2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв?язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» внесено зміни до законодавчих актів України, зокрема 5. Розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2003 р., №№ 40-44, ст. 356) доповнено зокрема пунктом 12 такого змісту: "12. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину." Таким чином зважаючи, що постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з 12.03.2020 року на всій території України карантин, дія якого продовжена і по сьогоднішній день, тому обраховувати строк позовної давності (який обліковується трьома роками) слід від дати набрання законної сили Законом України №540-IX від 30.03.2020 року останніми трьома роками, які передували 03.04.2020 року (включно). За таких обставин, станом на 23.02.2022 року зважаючи на невиконання відповідачем [PERSON] своїх зобов?язань встановлених рішенням, що ухвалив Соснівський районний суд м. Черкаси 26.10.2011 року по справі №2-3551-2011, котрим з відповідача стягнуто заборгованість в розмірі 5\~401,03 долари США, та враховуючи період за котрий здійснюється розрахунок з 04.04.2017 року по 23.02.2022 року: розмір 3 % річних за вказаний період складає 791,12 долари США. З урахування наведеного вище, суд приходить до висновку, що стягнення 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання та інфляційних втрат за період з\~з 04.04.2017 року по 23.02.2022 року\~заявлено позивачем в межах визначеного законодавством строку позовної давності. Оскільки відповідач не виконує судове рішення про стягнення з нього грошового зобов`язання, суд дійшов висновку, що на підставі ст.625 ЦК України з нього слід стягнути на користь позивача 3% річних за період 04 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року у розмірі 791,12 долари США, тобто, задовольнивши позов повністю. Вирішуючи питання розподілу судових витрат між сторонами суд зважає на наступне. Згідно з ч. 2\~ст. 141 ЦПК України\~інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з матеріалів справи, за подання позовної заяви позивачем сплачено судовий збір у розмірі - 3 028 грн. Попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових втрат на професійну правничу допомогу, які позивач очікує понести до закінчення розгляду справи, становить 10 000 грн. Згідно положень ст.133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу та витрати, пов`язані із проведенням експертизи. Відповідно до ст.137 ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Водночас, в силу вимог ч.4\~ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно ч. 8\~ст.141 ЦПК\~України\~розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це заяву. Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність). При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи. Між ТОВ «Фінансова компанія «Профіт Капітал» та Адвокатським об?єднанням «Правовий діалог» укладено Договір про надання правової допомоги №28092021-1 від 28.09.2021 року. Відповідно до п.п. 1.1. Договору Об?єднання бере на себе зобов?язання по наданню Клієнту за його зверненням на довгостроковій основі правової допомоги у відповідності з умовами цього договору, а Клієнт зобов?язується прийняти надану йому правову допомогу та здійснити її оплату у відповідності до умов Договору. 28.02.2024 року ТОВ «Фінансова компанія «Профіт Капітал» та АО «Правовий діалог» було укладено Додаткову угоду №10 до Договору про надання правової допомоги №28092021-1 від 28.09.2021 року. Пунктом 1 вказаної Додаткової угоди, передбачено, що Сторони дійшли взаємної згоди доповнити п.3.1. договору підпунктом 3.1.9. та викласти його в наступній редакції: «3.1.9. За Договором про надання правової допомоги, що полягає у вчиненні Об?єднанням дій, передбачених п.1.1.1. цього договору за реєстром згідно Акту №20-1 від «28» лютого 2024 року приймання-передачі боржників, Клієнт сплачує на користь Об?єднання винагороду у розмірі 10000,00 гривень. Зважаючи на вищевикладене, враховуючи докази подані позивачем на підтвердження отримання правничої допомоги, суд дійшов висновку, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката в розмірі 10000,00 гривень є доведеним та обґрунтованим, а також таким, що підтверджується поданими доказами. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно положень ст. 12, 13 ЦПК України, учасники справи, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. На основі всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються позивачі, як учасники справи, як на підставу заявлених вимог, оцінивши\~\~належність доказів, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги грунтуються на законі і підлягають до задоволення в повному обсязі. На підставі наведеного та

Outcome: approved