Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-30 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернулась до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач, [PERSON] ), за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Дерев`янко Вікторії Вікторівни (далі - третя особа-1, Приватний нотаріус Дерев`янко В.В.), Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - третя особа-2, ПАТ КБ «ПриватБанк»), про визнання договору купівлі-продажу частини (частки) квартири недійсним та визнання права власності на частку спадкового майна. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона є дочкою [PERSON] , а відповідачка [PERSON] - його дружиною. З 2010 року до 2014 року [PERSON] займав посаду заступника Голови Правління Національної акціонерної компанії «Нафтогаз Україна», а 23 березня 2014 року, на підставі Розпорядження Кабінету Міністрів України від 19 березня 2014 року № 228-р, - звільнений із займаної посади за власним бажанням. [INFO] [PERSON] загинув, учинивши самогубство, у зв`язку з чим було відкрито кримінальне провадження № 12016020000000414. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належне йому за життя майно. До складу спадкової маси увійшли, серед іншого, 2/3 частки квартири [ADDRESS] . Заповіт спадкодавець на випадок своєї смерті не залишив. Спадкоємцями померлого першої черги є позивачка, як дочка, та відповідачка - його дружина. У травні 2017 року, у встановлений законом строк, позивач звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Дерев`янко В.В. із заявою про прийняття спадщини. Проте, у видачі свідоцтва про право на спадщину на 2/3 частки квартири [ADDRESS] нотаріус їй відмовила через відсутність у неї правовстановлюючих документів на зазначене спадкове майно та у зв`язку із тим, що право власності на вказану квартиру зареєстровано за відповідачкою на підставі договору купівлі-продажу частини (частки) квартири від 10 листопада 2015 року (реєстровий № 2777), укладеним між [PERSON] та [PERSON] . Вважає, що зазначений договір його сторони уклали без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлювались; приховали справжні наміри договору, оскільки основною метою його укладення було усунення ризиків з конфіскації майна у спосіб переходу права власності на майно до відповідача; жодна зі сторін оспорюваного договору не мала наміру виконувати своїх зобов`язань, що свідчить про фіктивність переходу права власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS] . Зокрема, що 01 квітня 2014 року Генеральна прокуратура України відкрила кримінальне провадження № 120141000000000164 за фактом заволодіння державним майном України службовими особами Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, Національної акціонерної компанії «Нафтогаз Україна» та Державного акціонерного товариства «Чорноморнафтогаз» за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті 191 КК України (привласнення, розтрата майна або заволодіння ним шляхом зловживання службовим становищем, що вчинене в особливо великих розмірах або організованою групою). До вчинення зазначеного злочину слідство вважало причетним колишнього заступника Голови Правління НАК «Нафтогаз Україна» [PERSON] . З метою недопущення конфіскації 2/3 частин квартири [ADDRESS] , 10 листопада 2015 року [PERSON] уклав із [PERSON] договір купівлі-продажу частини (частки) квартири, за умовами якого продавець передав, а покупець прийняла належні 2/3 частини (частки) квартири [ADDRESS] . Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дерев`янко В. В. та зареєстровано в реєстрі під № 2777. Вказує, що зі сторони продавця не було здійснено дій із передачі ключів від зазначеної квартири, житлове приміщення не було звільнено від речей, що, у свою чергу, свідчить про невиконання обов`язку продавця передати покупцю майно у власність. Окрім того, після вчинення оспорюваного договору [PERSON] продовжував проживати у цій квартирі та був у ній зареєстрований до дня смерті. Відсутність доказів щодо оплатності оспорюваного договору також свідчить про формальність намірів продажу 2/3 частин квартири [ADDRESS] , а також про те, що його сторони знали наперед про невиконання своїх зобов`язань. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19 червня 2017 року № 89910881 право власності на 2/3 частини спірної квартири 10 листопада 2015 року дійсно було зареєстроване за відповідачем на підставі оспорюваного договору купівлі-продажу. Проте, правочин було вчинено його сторонами лише для вигляду; при його вчиненні [PERSON] та відповідачка не мали наміру створювати правових наслідків, а мали на меті у спосіб переходу права власності на 2/3 частини зазначеної квартири до відповідачки лише уникнути можливої конфіскації зазначеної квартири у майбутньому з урахуванням наявності досудового розслідування у кримінальному провадженню від 01 квітня 2014 року № 12014000000000164. За таких обставин вважає, що оспорюваний договір підлягає визнанню недійсним на підставі частини першої статті 234 ЦК України, а за нею (позивачкою), як спадкоємцем після смерті [PERSON] , підлягає визнанню право власності на 1/3 частину спадкового майна. Посилаючись на наведене,

Outcome: dismissed