Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-23 00:00:00

Заявник звернувся до Центрально-Міського районного суду Кривого Рогу Дніпропетровської області з заявою, в порядку окремого провадження, про встановлення режиму окремого проживання подружжя, проживання неповнолітніх дітей з батьком, їх самостійного виховання та утримання обґрунтовуючи її тим, що він [PERSON] , [INFO] та заінтересована особа [PERSON] , [INFO] перебувають у шлюбі зареєстрованому 22.09.2007р. Центрально-міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровської області, актовий запис №699. Від даного шлюбу у них народились діти: донька [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] . Починаючи з 2022 року сімейне життя між ними поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин у листопаді 2023 року. Кожен з них має діаметрально протилежні погляди на шлюб і сім`ю, що призвело до того, що подружжям не ведеться спільне господарство, відсутній спільний сімейний бюджет. З листопада 2023 року кожен з них живе окремим життям та своїми інтересами. Фактично сім`я припинила своє існування. [PERSON] проживає окремо за адресою: [ADDRESS] , а заявник з листопада 2023 року проживає за адресою: [ADDRESS] . Після припинення спільного проживання, у заявника з дружиною виник спір щодо місця проживання дітей. Здебільшого діти проживають з батьком. Він забезпечує дітей усім необхідним для життя. Діти відвідують школу, обліковані в медичних установах. Заявник забезпечує дітей харчуванням, ліками, одягом, піклується про стан їхнього здоров`я, займається їх навчанням та розвитком, як духовним так і фізичним. Постійно слідкує за станом здоров`я дітей, їх розвитком, виховує та піклується про дітей. Місце проживання дітей зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . Мати дітей останнім часом перешкоджає заявнику у спілкуванні з дітьми, раз за разом чинить сварки з приводу місця проживання дітей, не надає можливості забирати дітей до себе додому, налаштовує їх проти заявника вороже, викликає поліцію, коли діти залишаються ночувати у батька, чим завдає дітям психологічних страждань. Заявник вважає, що дітям буде краще жити з ним, а судове рішення про визначення місця проживання дітей з ним остаточно вирішить спір між ними та наддасть змогу нормально продовжувати виховання дітей. Заявник має самостійний дохід, працює фізичною особою-підприємцем, що підтверджується відомостями з Державного реєстру фізичних осіб платників податків. З огляду на такі обставини заявник звернувся до суду з вказаною заявою. Заявник в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності на задоволені заяви наполягав. Заінтересована особа [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, не заперечує проти задоволення вимог [PERSON] . Заінтересована особа орган опіки та піклування виконкому Центрально-0Міської районної у місті ради в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи без участі їх представника, а також просила долучити до матеріалів справи акт обстеження умов проживання. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення заяви, виходячи з наступного. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому, згідно з роз`ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а ст. 13, - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до приписів пункту 2 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд, розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні. Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ст. 319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Відповідно з п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. За приписами ст. 119 Сімейного кодексу України, за заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. Режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя. Згідно вимог ст. 120 СК України, встановлення режиму окремого проживання не припиняє прав та обов`язків подружжя, які встановлені цим Кодексом і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму, а також прав та обов`язків, які встановлені шлюбним договором. У разі встановлення режиму окремого проживання: 1) майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі; 2) дитина, народжена дружиною після спливу десяти місяців, не вважатиметься такою, що походить від її чоловіка. У відповідності до ст. 121 СК України, права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Правовідносини «утримання дітей», є предметом регулювання Сімейного кодексу України. Статтею 51 Конституції України гарантовано, а ст. 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно зі ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Тобто, Закон покладає на батьків обов`язок щодо надання утримання своїм неповнолітнім дітям, тобто дітям, які не досягли 18 років. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, або чи розірвано їх шлюб. Обов`язок по утриманню зберігається також і у випадку позбавлення батьківських прав батьків (ч. 2 ст. 166 СК). У випадку невиконання батьками обов`язку утримувати неповнолітню дитину добровільно, аліменти можуть стягуватися за рішенням суду. При злісному ухиленні батьків від сплати аліментів вони підлягають притягненню до кримінальної відповідальності, відповідно до ст. 164 КК України. Визнання батьків або одного із них недієздатними не припиняє їх обов`язку утримувати свою неповнолітню дитину. Водночас, смерть матері або батька чи оголошення їх померлими припиняє їх обов`язок по утриманню дитини. До спадкоємців померлих батьків обов`язок по утриманню дитини не переходить. Отже, аналізуючи викладене, суд доходить висновку, що у батьків дитини зберігається обов`язок утримання своєї дитини з моменту її народження до досягнення нею повноліття, при чому такий обов`язок не залежить від наявності зареєстрованого шлюбу між батьками, факту позбавлення батьківських прав, визнання батьків недієздатними, тощо, а припиняється лише фактом смерті батьків. Відповідно до ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частинами 1 та 2 ст. 27 вказаної Конвенції визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Матеріалами справи встановлено, що заявник та заінтересована особа [PERSON] зареєстрували шлюб 22 вересня 2007 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] (а.с.14). Від шлюбу у них народилось двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] (а.с.15) та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] (а.с.19). Згідно з довідки №295 виданою Криворізьким ліцеєм академічного спрямування «Міжнародні перспективи» Криворізької міської ради від 08.07.2024 зазначено, що [PERSON] навчається у ліцеї, та його батько приймає активну участь у вихованні та навчанні сина, займає патріотичну громадську позицію, активну участь у житті ліцею та класу (а.с.21). Відповідно до довідки №01-16/304 від 05.07.2024 виданою Криворізьким ліцеєм «Кредо» Криворізької міської ради вбачається, що [PERSON] навчається у ліцеї, та батько приймає активну громадську позицію щодо заходів які проходять на базі закладу (а.с.22). Витягом з реєстру територіальної громади вбачається, що заявник [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.10). З копії паспорту заінтересованої особи, вбачається, що остання зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.13). Отже, наведені докази у їх сукупності слугують підтвердженням факту окремого проживання подружжя та факту самостійного виховування, утримання дітей заявником. Приймаючи до уваги, що встановлення вказаного факту необхідно заявнику для отримання можливості одноосібного звернення батьком до державних, медичних та освітніх закладів він імені та в інтересах дітей, без участі матері, а також можливості переміщення дітей без документальної згоди матері, яка з ними не проживає, суд приходить до висновку про необхідність задоволення заявлених вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує ч. 7 ст. 294 ЦПК України, п. 51 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 «Про застосування судами законодавства про судові витрати в цивільних справах», у зв`язку з чим понесені заявником судові витрати у справі відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: approved