Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-29 00:00:00

03.05.2024 р. [PERSON] , з урахуванням уточнених позовних вимог, звернувся до Чернігівського районного суду Чернігівської області з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позовні вимоги мотивовано тим, що сторони перебувають у шлюбі. Відповідач є громадянином Туреччини. Через різні обставини сторони фактично припинили шлюбні стосунки і позивач вибув в Турецьку Республіку де проживає на даний час, а відповідач залишилась проживати на території України. Спільних дітей та майна сторони не мають. Із відповідачем підтримують нормальні стосунки, спілкуються в телефонному режимі і вирішили розірвати шлюб, оскільки спільне проживання і збереження сім`ї стало неможливим, кожен з них має намір створити сім`ю за місцем свого проживання, що відповідає їх інтересам. Ухвалою Чернігівського районного суду Чернігівської області від 15.05.2024 р. справу передано за підсудністю до Ріпкинського районного суду Чернігівської області. Справа передана головуючому судді 10.06.2024 р. Ухвалою Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 14.06.2024 р. позовна заява залишена без руху. 27.06.2024 р. недоліки позовної заяви були усунуті. Ухвалою Ріпкинського районного суд Чернігівської області від 02.07.2024 р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. Призначено судове засідання на 30.07.2024 р. Позивач та відповідач у судове засідання не з`явилися. Повідомлені про день, час та місце розгляду справи належним чином. Від відповідача надійшла заява про визнання позову та про розгляд справи без її участі, зареєстрована 30.07.2024 р. за вх. № 3035/24. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази у справі, приходить до наступного. Судом встановлено, що сторони на території України 13.03.2019 р. зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а. с. 5). Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає про таке. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23.06.2005 р. № 2709-IV (далі - Закон 2709) суди розглядають будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках: якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача. За положеннями ст. 23 Угоди між Україною та Турецькою Республікою про правову допомогу та співробітництво в цивільних справах (далі - Угода), ратифікованої Законом № 2605-III від 05.07.2001 р. (дата набуття чинності: 02.05.2004 р.), у випадку, коли один з подружжя є громадянином однієї Договірної Сторони, а інший - громадянином другої, розгляд справи про розірвання шлюбу та роздільне проживання подружжя визначатиметься законодавством Договірної Сторони, на території якої вони мають спільне місце проживання. Якщо на момент подання заяви про розірвання шлюбу та роздільне проживання один з подружжя є громадянином однієї Договірної Сторони, а другий - другої Договірної Сторони і один з них проживає на території однієї Договірної Сторони, тоді компетентні установи обох Договірних Сторін мають юрисдикцію розглядати справу. У цьому випадку вони застосовують законодавство своєї держави. Частиною 3 статті 56 Сімейного кодексу України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. У статті 110 Сімейного кодексу України зазначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 106 СК України подружжя, яке не має дітей, має право подати до органу державної реєстрації актів цивільного стану заяву про розірвання шлюбу. Якщо один із подружжя через поважну причину не може особисто подати заяву про розірвання шлюбу до органу державної реєстрації актів цивільного стану, таку заяву, нотаріально засвідчену або прирівняну до неї, від його імені може подати другий з подружжя. Якщо один із подружжя через поважну причину не може особисто подати заяву про розірвання шлюбу до органу державної реєстрації актів цивільного стану, таку заяву, нотаріально засвідчену або прирівняну до неї, від його імені може подати другий з подружжя. За позицією Чернігівського апеляційного суду, викладеною у постанові від 13.03.2024 р. (справа № 743/1755/23), пославшись на положення ч. 1 ст. 106 СК України, суд першої інстанції не звернув увагу на конструкцію цієї статті, якою передбачено можливість (а не обов`язок) подати до органу реєстрації актів цивільного стану заяву про розірвання шлюбу у разі відсутності неповнолітніх дітей. Отже, норми СК України передбачають як звернення подружжя до органів РАЦС з спільною заявою про розірвання шлюбу, так і звернення одного із подружжя до суду з позовом про розірвання шлюбу незалежно від того, чи є у подружжя неповнолітні діти та незалежно від того, що подружжя не заперечує проти розірвання шлюбу. Відтак з огляду на позицію суду апеляційної інстанції суд не встановлює у даній справі обставини відсутності предмета спору. Суд вважає, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача та не має підстав вважати, що внаслідок розірвання шлюбу будуть порушені права сторін. Крім того, позивач не просив надати строк на примирення, від відповідача таке клопотання теж не надходило. Тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. У розумінні п. «а» ч. 1 ст. 35 Угоди будь-яка Договірна Сторона визнає та виконує судові рішення щодо цивільних справ, винесені на території іншої Договірної Сторони згідно з положеннями цієї Угоди. Виходячи з положень ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи наведене та

Outcome: approved