Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-24 00:00:00

Позивачка [PERSON] , інтереси якої представляє адвокат Келембет І.М., звернулася до Царичанського районного суду Дніпропетровської області з позовом до відповідача [PERSON] Царичанської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, Царичанської селищної ради Царичанського району Дніпропетровської області про поділ майна подружжя, який в ході розгляду справи уточнювався. В обґрунтування позову позивачка вказала, що 01 серпня 1992 року вони з відповідачем [PERSON] уклали шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу райвідділом ЗАГС Царичанського району Дніпропетровської області зроблено запис за №42, від якого вони мають двох синів: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . 27 червня 2013 року шлюб між ними розірвано в судовому порядку на підставі рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області, яке набрало законної сили 09 липня 2013 року, справа №196/939/13-ц. У період з 1993 року по 1995 рік за рахунок спільних коштів подружжя вони збудували житловий будинок, житловою площею - 60,8 кв.м., загальною площею - 101,3 кв.м., інвентаризаційною вартістю - 51106,00 грн., з господарчими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . 13 липня 1998 року відповідач [PERSON] на підставі рішення Царичанської селищної ради №114 від 28.04.1998 року отримав у власність земельну ділянку загальною площею 0,242 га, з яких 0,15 га - для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських споруд, 0,092 га - для ведення особистого підсобного господарства, розташовану по [ADDRESS] . Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серія ДП зареєстрований за №531 від 13.07.1998 р. 02 жовтня 2001 року [PERSON] на підставі розпорядження Царичанської районної державної адміністрації Дніпропетровської області за №279-р від 23.08.2001 року було видане Свідоцтво про право власності на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами. Також, у 2003 році вони як подружжя придбали автомобіль марки ВАЗ 21099, рік випуску 2003, державний номер [NUMBER] , та причеп державний номер [NUMBER] , які на теперішній час знаходяться у користуванні відповідача. З 27.06.2013 року по теперішній час в даному домоволодінні постійно мешкає відповідач [PERSON] . Згідно ст. 60 СК України майно, набуте за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки подружжя (ч.2 ст.89 ЗК України. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст.69 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (ч.4 ст.71 СК України). Вважає, що вона має право на визнання за нею права власності на 1/2 частку в спільному сумісному майні подружжя щодо вищевказаного житлового будинку та земельної ділянки, а також на грошову компенсацію вартості її 1/2 частки транспортних засобів. Враховуючи викладене, з урахуванням зменшених та уточнених позовних вимог, позивачка просить: Визнати об`єктами спільної сумісної власності подружжя: - житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, житловою площею - 60,8 кв.м., загальною площею - 101,3 кв.м., за [ADDRESS] ; - земельну ділянку загальною площею 0,242 га, з яких 0,15 га - для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських споруд, 0,092 га - для ведення особистого підсобного господарства, яка розташована на території [ADDRESS] ; - автомобіль марки ВАЗ 21099, рік випуску 2003, державний номер [NUMBER] ; - причеп державний номер [NUMBER] . Визнати за нею право власності на 1/2 частку майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а саме: - житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, житловою площею - 60,8 кв.м., загальною площею - 101,3 кв.м., за [ADDRESS] ; - земельної ділянки загальною площею 0,242 га, з яких 0,15 га - для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських споруд, 0,092 га - для ведення особистого підсобного господарства, яка розташована на території Царичанської селищної ради по [ADDRESS]; - автомобіля марки ВАЗ 21099, рік випуску 2003, державний номер [NUMBER] ; - причепа державний номер [NUMBER] . Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а саме: - житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, житловою площею - 60,8 кв.м., загальною площею - 101,3 кв.м., за [ADDRESS] ; - земельної ділянки загальною площею 0,242 га, з яких 0,15 га - для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських споруд, 0,092 га - для ведення особистого підсобного господарства, яка розташована на території Царичанської селищної ради по [ADDRESS]; - автомобіля марки ВАЗ 21099, рік випуску 2003, державний номер [NUMBER] ; - причепа державний номер [NUMBER] . Стягнути з [PERSON] на її користь грошову компенсацію за її 1/2 частку автомобіля марки ВАЗ 21099, рік випуску 2003, державний номер [NUMBER] в розмірі 15000,00 грн., та за 1/2 частку причепа, державний номер [NUMBER] в розмірі 2000,00 грн., а всього 17000,00 грн. Відповідач [PERSON] подав до суду зустрічний позов до [PERSON] про поділ майна подружжя. В обґрунтування зустрічного позову [PERSON] вказав, що 01 серпня 1992 року вони з відповідачкою уклали шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу райвідділом ЗАГС Царичанського району Дніпропетровської області зроблено запис за №42. 27 червня 2013 року шлюб між ними розірвано в судовому порядку на підставі рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області, що набрало законної сили 09 липня 2013 року, справа №196/939/13-ц. Шлюбні відносини між ними припинені 27.06.2013 року і з даного часу вони не проживають разом, спільного господарства не ведуть та не мають спільного бюджету. За період шлюбу ними було спільно набуте таке майно: - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , що складаються з: житлового будинку літ. А-1 житловою площею - 60,8 кв.м., загальною площею - 101,3 кв.м., що складається з: коридор "1" площею 12,3 кв.м., кімнати "2" площею 21,0 кв.м., кімнати "3" площею 14,6 кв.м., котельна "4" площею 4,9 кв.м., ванна кімната "5" площею 6,3 кв.м., кухня "6" площею 8,3 кв.м., кімната "7" площею 8,5 кв.м., коридор "I" площею 2,3 кв.м., коридор "8" площею 3,1 кв.м., кімната "9" площею 16,7 кв.м., лоджія "II" площею 3,3 кв.м.; мансарди площею 33,4 кв.м.; ганок №1 площею 6,1 кв.м.; гараж літ. Б-1 площею 30,5 кв.м.; сарай літ. В-1 площею 17,4 кв.м.; підвал під сараєм літ. В-1 площею 12,5 кв.м.; вхід у підвал літ. Г-1; навіс літ. Д-1 площею 33,1 кв.м.; свердловина №2; зливна яма №3; паркан №4 площею 24,5 кв.м.; ворота №5 площею 5,6 кв.м.; хвіртка №6; мощення "I" площею 81,4 кв.м.; - легковий автомобіль марки ВАЗ 21099, рік випуску 2003, державний номер [NUMBER] , ринкова вартість якого на даний час складає 30000,00 грн.; - причеп державний номер [NUMBER], ринкова вартість якого складає 2000,00 грн. 02 жовтня 2001 року на підставі розпорядження Царичанської районної державної адміністрації Дніпропетровської області за №279-р від 23.08.2001 року йому було видане Свідоцтво про право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами. Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та причепа також видані на його ім`я. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. До укладення шлюбу ним особисто за власні кошти і кошти його рідних був зведений фундамент та цоколь під вищевказаним житловим будинком літ.А-1, гаражем літ. Б-1, сараєм літ. В-1 та побудовано підвал під сараєм літ. В-1. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Визначення частки права власності подружжя в новобудові здійснюється відповідно до часток вкладу у зведення будівлі у період шлюбу. А сам по собі факт оформлення права власності на новобудову в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Щодо легкового автомобіля та причепа вважає, що вони є неподільними речами і присуджуються одному з подружжя. Оскільки [PERSON] виразила згоду на отримання компенсації вартості її 1/2 частки транспортних засобів, тому він просить суд про визнання права власності на легковий автомобіль та причеп за ним та присудження [PERSON] грошової компенсації вартості 1/2 частки легкового автомобіля, яка дорівнює 15000,00 грн., та вартості 1/2 частки причепу, яка дорівнює 1000,00 грн. Тому, з урахуванням уточнених зустрічних позовних вимог просить: - визнати за ним право власності в порядку поділу спільного майна подружжя на 2/3 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, житловою площею - 60,8 кв.м., загальною площею - 101,3 кв.м., за [ADDRESS] . - визнати за [PERSON] право власності в порядку поділу спільного майна подружжя на 1/3 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, житловою площею - 60,8 кв.м., загальною площею - 101,3 кв.м., за [ADDRESS] . - припинити право спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] на легковий автомобіль марки ВАЗ 21099, рік випуску 2003, державний номер [NUMBER] та на причеп державний номер [NUMBER]. - визнати за ним право власності на легковий автомобіль марки ВАЗ 21099, рік випуску 2003, державний номер [NUMBER] та причеп державний номер [NUMBER] . - стягнути з нього на користь [PERSON] 15000,00 грн., що дорівнює 1/2 частині вартості легкового автомобіля марки ВАЗ 21099, рік випуску 2003, державний номер [NUMBER] , та 1000,00 грн., що дорівнює 1/2 частині вартості причепа, державний номер [NUMBER] , в якості грошової компенсації. Ухвалою судді Царичанського районного суду Дніпропетровської області Гудим О.М. від 27.12.2013 р. відкрито загальне позовне провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , Царичанської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, Царичанської селищної ради Царичанського району Дніпропетровської області про поділ майна подружжя та призначено підготовче судового засідання (Т.1 а.с.27). Ухвалою Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 30.12.2013 р. заяву [PERSON] про забезпечення позову задоволено частково. Накладено арешт: - на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами [ADDRESS] , власником якого являється [PERSON] , ідентифікаційний номер [NUMBER] (свідоцтво про право власності на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами від 02.10.2001 року, видане на підставі розпорядження голови районної державної адміністрації від 23.08.2001 року № 279-р), загальною площею 101,3 кв.м., житлова площа 60,8 кв.м.; - на земельну ділянку, площею 0,242 га, розташовану на території Царичанської селищної ради Царичанського району Дніпропетровської області, [ADDRESS], передану для обслуговування житлового будинку та госпспоруд - 0,15га, для ведення особистого підсобного господарства - 0,092га, належну [PERSON] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ДП, виданого 13.07.1998 року. У задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобіль марки ВАЗ 21099, реєстраційний № [NUMBER] , 2003 року випуску, - відмовлено (Т.1 а.с. 35-36). Ухвалою Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 01.04.2014 р. по справі призначено судову комплексну експертизу (будівельно-технічну, земельно-технічну, автотоварознавчу), проведення якої доручено експерту Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз.Провадження по справі зупинено (Т.1 а.с. 78-80). Після зняття експертизи з виконання, у зв`язку з неоплатою, ухвалою Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 08.09.2014 р. провадження по справі відновлено (Т.1 а.с. 109). Ухвалою Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 11.11.2014 р. по справі призначено судову комплексну експертизу (будівельно-технічну, земельно-технічну, автотоварознавчу), проведення якої доручено експерту Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз. Провадження по справі зупинено (Т.1 а.с. 130-132). Після повернення матеріалів справи без виконання експертизи, у зв`язку з неоплатою, ухвалою Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 09.02.2015 р. провадження по справі відновлено (Т.1 а.с. 145). Ухвалою Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 03.04.2015 р. по справі призначено судову комплексну експертизу (будівельно-технічну, земельно-технічну, автотоварознавчу), проведення якої доручено експертам Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. М.С.Бокаріуса, провадження по справі зупинено (Т.1 а.с. 179-180). Після повернення матеріалів справи без виконання експертизи, ухвалою Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 10.07.2015 р. провадження по справі відновлено (Т.2 а.с. 35). Ухвалою Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 26.08.2015 р. витребувано від [PERSON] технічну документацію на земельну ділянку площею 0,242 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд - 0,15 га, для ведення особистого підсобного господарства - [ADDRESS] . Витребувано з Царичанської селищної ради Царичанського району Дніпропетровської області технічну документацію на земельну ділянку площею 0,242 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд - 0,15 га, для ведення особистого підсобного господарства - [ADDRESS] - Державний акт на право власності на землю, виданий на підставі рішення виконкому Царичанської селищної ради Царичанського району Дніпропетровської області за №114 від 28 квітня 1998 року. Витребувано з відділу Держземагенства у Царичанському районі Дніпропетровської області технічну документацію на земельну ділянку площею 0,242 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд - 0,15 га, для ведення особистого підсобного господарства - [ADDRESS] - Державний акт на право власності на землю, виданий на підставі рішення виконкому Царичанської селищної ради Царичанського району Дніпропетровської області за №114 від 28 квітня 1998 року на ім`я [PERSON] (Т.2 а.с. 43-44). УхвалоюЦаричанського районного суду Дніпропетровської області від 22.12.2015 р. зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя прийнято до спільного розгляду із первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , Царичанської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, Царичанської селищної ради Царичанського району Дніпропетровської області, про поділ майна подружжя, об`єднано їх в одне провадження з первісним позовом та присвоєно спільній справі № 196/1803/13 (Т.2 а.с. 123). Ухвалою Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 01.04.2016 р. по справі призначено судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручено експертам Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. М.С.Бокаріуса, провадження по справі зупинено (Т.2 а.с. 168-169). Після повернення без виконання експертизи, ухвалою Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 30.11.2016 р. провадження по справі відновлено (Т.3 а.с. 3). Ухвалою Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 19.12.2016 р. по справі призначено судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручено експертам Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. М.С.Бокаріуса, провадження по справі зупинено (Т.3 а.с. 30-31). Після повернення матеріалів справи без виконання експертизи, у зв`язку з неможливістю проведення експертизи, ухвалою Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 05.03.2018 р. провадження по справі відновлено (Т.3 а.с. 60-61). Ухвалою Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 22.06.2018 р. клопотання [PERSON] про проведення судової будівельно-технічної експертизи залишено без розгляду, як є зловживанням процесуальними правами, що суперечить завданню цивільного судочинства (Т.3 а.с. 156-157). Ухвалою Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 22.06.2018 р. закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті (Т.3 а.с. 166). Ухвалою Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 29.10.2018 р. заяву [PERSON] про відвід головуючої судді Гудим О.М. задоволено та справу передано до канцелярії суду для вирішення питання про передачу іншому судді (Т.3 а.с. 192). Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.10.2018 р. справа передана у провадження судді Царичанського районного суду Дніпропетровської області Зубій А.В. та ухвалою від 01.11.2018 р. прийнята до її провадження і призначено підготовче судове засідання (Т.3 а.с. 193-194). Ухвалою Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 14.06.2019 р. по справі призначено судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручено експертам Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз МЮУ. Провадження по справі зупинено (Т.3 а.с. 247-248). Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.05.2021 р. справа передана у провадження судді Царичанського районного суду Дніпропетровської області Руснака А.І. та ухвалою від 13.05.20214 р. прийнята до його провадження, відновлено провадження і призначено підготовче судове засідання (Т.4 а.с. 31-32). Ухвалою Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 13.12.2021 р. по справі призначено судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручено експертам Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз МЮУ, провадження по справі зупинено (Т.4 а.с. 93). Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.10.2022 р. справа передана у провадження судді Царичанського районного суду Дніпропетровської області Бабічевої Л.П. та ухвалою від 12.10.2022 р. прийнята до провадження, поновлено провадження і призначено підготовче судове засідання (Т.4 а.с. 107-108). Ухвалою Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 11.01.2023 р. позов [PERSON] до [PERSON] , Царичанської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, Царичанської селищної ради Царичанського району Дніпропетровської області про поділ майна подружжя в частині позовних вимог про визнання нечинним розпорядження Царичанської районної державної адміністрації за №279-р від 23 серпня 2001 року в частині положення щодо видачі Свідоцтва на право власності на ім`я [PERSON] , скасування Свідоцтва про право власності на житловий будинок з господарчими будівлями і спорудами [ADDRESS] від 02 жовтня 2001 року, визнання нечинним рішення Царичанської селищної ради народних депутатів №114 від 28 квітня 1998 року в частині положень щодо видачі Державного акту на право приватної власності на землю на ім`я [PERSON] , скасування Державного акту на право приватної власності на землю серії ДП від 13 липня 1998 року - залишено без розгляду (Т.4 а.с.147-148). Ухвалою Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 07.11.2023 р. у задоволенні клопотання [PERSON] про призначення судової будівельно-технічної експертизи відмовлено (Т.5 а.с. 46, 51-52). Ухвалою Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 07.11.2023 р. закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті (Т.5 а.с. 50). Ухвалою Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 13.12.2023 р. у задоволенні клопотання [PERSON] про призначення судової будівельно-технічної експертизи відмовлено (Т.5 а.с. 73-76). Відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву та письмові заперечення, в яких позовні вимоги [PERSON] визнає частково з огляду на наступне. Щодо визнання права власності за [PERSON] на 1/2 частку земельної ділянки загальною площею 0,242 га, з яких 0,15 га - для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських споруд, 0,092 га - для ведення особистого підсобного господарства, яка розташована по [ADDRESS] , то в цій частині позовних вимог просить відмовити. Посилається на те, що 01 серпня 1992 року вони з відповідачкою уклали шлюб. На підставі рішення Царичанської селищної ради №114 від 28.04.1998 року він отримав у власність земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд розміром 0,15 га та земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства у розмірі 0,092 га, що розташовані по [ADDRESS] . Згідно із зазначеним рішенням Царичанської селищної ради №114 від 28.04.1998 року йому був виданий Державний акт на право приватної власності на землю 13 липня 1998 року Серії ДП, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №531. Відповідно до Декрету КМ України від 26.12.1992 року №15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів передавались у приватну власність громадян України земельні ділянки, надані їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених Земельним кодексом України. Передача громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок для зазначених цілей проводиться один раз, про що обов`язково робиться місцевими Радами народних депутатів відмітка у паспорті або документі, який його замінює. Відповідно до ЗК України (в редакції від 18.12.1992 року №561-ХIII) безоплатно у приватну власність передаються земельні ділянки громадянам України у розмірах: -для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) не більше у сільських населених пунктах - 0,25 га, селищах міського типу - 0,15 га, у містах - 0,1 га (стаття 67 ЗК України); -для ведення особистого підсобного господарства не більше 0,6 га (стаття 56 ЗК України). Отже, кожний громадянин України може скористатися нормами безоплатної приватизації земельних ділянок один раз по кожному цільовому призначенню. Ним, як громадянином України, було використано право на приватизацію земельної ділянки розміром 0,15 га - для обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд, а також земельної ділянки розміром 0,092 га для ведення особистого підсобного господарства, що розташовані по [ADDRESS] , та набуте право приватної власності на землю в порядку безоплатної приватизації згідно з Державним актом на право приватної власності на землю 13 липня 1998 року Серії ДП. Згідно з вимогами п.5 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Таким чином, спірні земельні ділянки не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Що стосується житлового будинку, то наголошує на тому, що до укладення шлюбу ним особисто за власні кошти і кошти його рідних був зведений фундамент та цоколь під вищевказаним житловим будинком літ.А-1, гаражем літ. Б-1, сараєм літ. В-1 та побудовано підвал під сараєм літ. В-1. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тому вважає, що за ним в порядку поділу спільного майна подружжя повинно бути визнано право власності на 2/3 частини житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами за [ADDRESS] , а за [PERSON] повинно бути визнано право власності на 1/3 частини вказаного житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, а не 1/2 частина, як просить позивачка, а тому в цій частині заявлених вимог він позовні вимоги [PERSON] не визнає. Щодо легкового автомобіля та причепа вважає, що вони є неподільними речами і присуджуються одному з подружжя. Оскільки [PERSON] виразила згоду на отримання компенсації вартості її 1/2 частки транспортних засобів, тому він просить суд про визнання права власності на легковий автомобіль та причеп саме за ним та присудження [PERSON] грошової компенсації вартості 1/2 частки легкового автомобіля, яка дорівнює 15000,00 грн., та вартості 1/2 частки причепу, яка дорівнює 1000,00 грн. Вважає, що 1/2 частка вартості причепу становить саме 1000,00 грн., а не 2000,00 грн., як просить позивачка (Т.3 а.с.202-207, 9-13, Т.2 а.с. 112-115). Відповідачка за зустрічним позовом [PERSON] подала до суду відзив на зустрічну позовну заяву, в якому просить у задоволенні зустрічних вимог [PERSON] відмовити в повному обсязі. Посилається на те, що 01 серпня 1992 року вони з [PERSON] уклали шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу райвідділом ЗАГС Царичанського району Дніпропетровської області зроблено запис за №42. В період з 1993 року по 1995 рік за рахунок спільних коштів подружжя вони збудували житловий будинок, житловою площею - 60,8 кв.м., загальною площею - 101,3 кв.м., з господарчими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . Звертає увагу, що 13 липня 1998 р. в період шлюбу [PERSON] на підставі рішення Царичанської селищної ради №114 від 28.04.1998 р. отримав у власність земельну ділянку загальною площею 0,242 га, з яких 0,15 га - для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських споруд, 0,092 га - для ведення особистого підсобного господарства, розташовану по [ADDRESS] , та Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серія ДП зареєстрований за №531 від 13.07.1998 р. 02 жовтня 2001 року [PERSON] на підставі розпорядження Царичанської районної державної адміністрації Дніпропетровської області за №279-р від 23.08.2001 р. було видане Свідоцтво про право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами. Твердження [PERSON] про те, що начебто ним особисто за власні кошти і кошти його рідних був зведений фундамент та цоколь під житловим будинком літ.А-1, гаражем літ. Б-1, сараєм літ.В-1 та побудовано підвал під сараєм літ.В-1 не відповідає дійсності та ґрунтується на припущеннях. У 2003 році вони як подружжя [PERSON] придбали автомобіль марки ВАЗ 21099, рік випуску 2003, державний номер [NUMBER] , та причеп державний номер [NUMBER] , які на теперішній час знаходяться у користуванні [PERSON] . У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки подружжя. Співвласники земельної ділянки, що перебувають у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки (ч.2, ч.4 ст.89 ЗК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.3 ст.368 ЦК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст.69 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вважає, що [PERSON] має право на 1/2 частку в спільній сумісній власності подружжя та визнання за нею права власності на 1/2 частку в спільному сумісному майні подружжя (Т.3 а.с.129-132). У судове засідання позивачка (відповідачка за зустрічним позовом) [PERSON] та її представник - адвокат Келембет І.М. не з`явилися. До суду від представника позивачки - адвоката Келембет І.М. надійшло клопотання про розгляд справи у її відсутність та відсутність позивачки. Уточнені позовні вимоги підтримують та прохають задовольнити їх у повному обсязі. Зустрічні позовні вимоги не визнають та прохають відмовити у їх задоволенні (Т.5 а.с.55). Відповідач (позивач за зустрічним позовом) [PERSON] та його представник - адвокат Зоц А.О. у судовому засіданні підтримали уточнені зустрічні позовні вимоги та просили задовольнити їх у повному обсязі з підстав, зазначених у зустрічному позові з урахуванням уточнень. Позовні вимоги [PERSON] визнали частково з підстав викладених у відзиві на позов. Суд, заслухавши пояснення відповідача [PERSON] та його представника - адвоката Зоц А.О., свідків, дослідивши письмові докази, вважає позовні вимоги [PERSON] та зустрічні позовні вимоги [PERSON] такими, що підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог. Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. ст.76,77,78,79 ЦПК України). Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 01 серпня 1992 року (Т.1 а.с.7), який розірвано рішенням Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 27 червня 2013 року, яке набрало законної сили 09 липня 2013 року, справа №196/939/13-ц (Т.4 а.с.164-165). Сторони мають двох дітей - синів [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджено копіями свідоцтв про народження (Т.1 а.с. 8-9), які на час розгляду справи досягли повноліття. Під час перебування у шлюбі сторонами було набуто наступне майно, а саме: - житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , житловою площею - 60,8 кв.м., загальною площею - 101,3 кв.м, який побудований у період перебування сторін у шлюбі; - автомобіль марки ВАЗ 21099, реєстраційний номер [NUMBER] , 2003 року випуску; - причеп марки ПА 028, реєстраційний номер [NUMBER] , 1995 року випуску. Вказані обставини підтверджуються Свідоцтвом про право власності на вказаний житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами від 02 жовтня 2001 року, виданого на ім`я [PERSON] на підставі розпорядження голови Царичанської районної державної адміністрації Дніпропетровської області за №279-р від 23.08.2001 р., зареєстрованого 02.10.2001 р. у Царичанському бюро технічної інвентаризації за реєстровим №2582 (Т.4 а.с.162-163), свідоцтвами про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 05.07.2005 р. та ЯАА №343062 від 28.05.1998 р., згідно яких відповідно власником автомобіля марки ВАЗ 21099, реєстраційний номер [NUMBER] , та причепа марки ПА 028, реєстраційний номер [NUMBER] , являється відповідач [PERSON] (Т.4 а.с. 168-169). Отже, вищевказане спірне майно у вигляді житлового будинку та причепа було набуто сторонами до набрання чинності діючим СК України, автомобіль придбаний у період дії СК України. За положенням частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до частин першої, третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Згідно із пунктом 1 Прикінцевих положень СК України, з урахуванням відповідних положень ЦК України, цей Кодекс набрав чинності з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. Відтак, при вирішенні справи суд застосовує положення КпШС України, який був чинним на час набуття сторонами частини спірного майна /житлового будинку тапричепа/, а також положення СК України, в період дії якого сторонами придбано спірний автомобіль. Відповідно до частини першої статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно із частиною першою статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них (роздільним майном). Статтею 28 КпШС України визначено, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, їх частки є рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Аналогічні норми містяться і в статтях 60, 70 СК України, частині третій статті 368, частині другій статті 372 ЦК України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу), а згідно ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення ( ч.1, 2 ст. 70 СК України). Об`єктами права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, що зазначено у ч. 1 ст. 61 СК України. Згідно ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної власності на майно, набуте за час шлюбу. Отже, спірний житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , причеп марки ПА 028 та автомобіль марки ВАЗ 21099 нажито сторонами під час перебування у шлюбі, а тому зазначене майно, виходячи з приписів ст. 22 КпШС України та ст. 60 СК України, є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] . У постанові від 08 березня 2023 року у справі № 307/2148/16, Верховний Суд зазначив, що у правовідносинах про поділ майна подружжя предметом доведення є факт перебування сторін у шлюбі та набуття ними спірного майна у період шлюбу, спільність набуття якого презюмується сімейним законодавством, а спростування такої презумпції та доведення такого спростування про набуття спірного майна за особисті кошти покладено на відповідача в силу закону, який має доводити належними та достовірними доказами з дотриманням вимог диспозитивності цивільного процесу саме у тому процесі, у якому вирішуються такі вимоги за участі іншої сторони цього процесу, право якої щодо такого майна ґрунтується саме на такій презумпції, та яка має мати можливість заперечувати такі спростування у визначений процесуальним законом спосіб. Сторони не досягли домовленості про поділ спірного майна, зокрема житлового будинку, при цьому відповідач (позивач за зустрічним позовом) [PERSON] просив збільшити його частку у спільному майні щодо зазначеного будинку, посилаючись на те, що до укладення шлюбу ним особисто за власні кошти і кошти його рідних був зведений фундамент та цоколь під цим житловим будинком літ.А-1, гаражем літ. Б-1, сараєм літ. В-1 та побудовано підвал під сараєм літ. В-1. Зустрічний позов обґрунтовано тим, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Визначення частки права власності подружжя в новобудові здійснюється відповідно до часток вкладу у зведення будівлі у період шлюбу. Вирішуючи вказане питання щодо відступу від засад рівності часток подружжя суд доходить такого. Згідно ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Відповідно до ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України). Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Статтею 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Аналіз указаних норм свідчить про те, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України, в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи. Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але й інші обставини. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 30 листопада 2022 року у справі № 373/185/21. Верховний Суд звертає увагу, що встановлення обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірного майна, здійснюється судом у кожному випадку окремо із урахуванням наданих сторонами доказів. Так, відповідач (позивач за зустрічним позовом) [PERSON] посилається на ту обставину, що до укладення шлюбу, тобто до 01.08.1992 р., ним особисто за власні кошти і кошти його рідних був зведений фундамент та цоколь під вказаним житловим будинком літ.А-1, гаражем літ. Б-1, сараєм літ. В-1 та побудовано підвал під сараєм літ. В-1. Проте, вказані доводи не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи та були спростовані наступним. Як вбачається з витребуваної судом (Т.2 а.с.179-180) інвентаризаційної справи на житловий будинок [ADDRESS] , зокрема з проекту забудови земельної ділянки, будівництво вказаного житлового будинку та господарчих будівель було дозволено на підставі рішення виконкому Царичанської селищної Ради народних депутатів від 17 лютого 1993 року №29 (а.с. 14 інвентаризаційної справи), тобто у період шлюбу подружжя [PERSON] , а не до укладення шлюбу. Згідно Акту Державної технічної комісії по прийманню в експлуатацію індивідуального житлового будинку, господарських та побутових споруд, затвердженого виконкомом Царичанської селищної ради від 15.08.2001 р. за №156а, комісією було встановлено, що будівництво вказаного житлового будинку було розпочато у 1993 році і закінчено у 2001 році (а.с. 18 інвентаризаційної справи). Отже, первинні документи інвентаризаційної справи на спірний житловий будинок не містять жодного доказу на підтвердження доводів відповідача [PERSON] про те, що ним до укладення шлюбу особисто за власні кошти і кошти його рідних був зведений фундамент та цоколь під вказаним житловим будинком літ.А-1, гаражем літ. Б-1, сараєм літ. В-1 та побудовано підвал під сараєм літ. В-1. Суд також зазначає, що у первинному технічному паспорті на садибний (індивідуальний) житловий будинок по [ADDRESS] , виготовленого ОКП «Царичанське комунальне бюро технічної інвентаризації» від 12 вересня 2001 року, зазначено таке: -літ.А-1 - житловий будинок, рік побудови - 2001; -літ.Б-1 - гараж, рік побудови - 1998; -літ.В-1 - сарай, рік побудови - 1999; -погріб під сараєм літ.В-1, рік побудови - 1999 (Т.1 а.с. 16-20). Надана суду відповідачем [PERSON] копія технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок по провулку [ADDRESS] , виготовленого КП «Царичанське бюро технічної інвентаризації» ДОР» 23 липня 2015 року, де рік побудови житлового будинку / літ.А-1/ вказаний 1984 рік (Т.4 а.с. 170-176), викликає сумніви і має розбіжності з первинними документами щодо дати побудови будинку, наявними в інвентаризаційній справі. Оригіналу вказаного технічного паспорту за 2015 рік суду надано не було. Технічний паспорт від 2001 року відповідає первинним документам інвентаризаційної справи. Крім того, в матеріалах інвентаризаційної справи червоним кольором позначені внесені зміни, проте вказані зміни не стосуються, зокрема, змін років побудови. Також, мається відмітка в матеріалах інвентаризаційної справи від 23.07.2015 року - "Поточних змін немає". Надана до суду [PERSON] копія виписки з протоколу №4 зборів уповноважених членів колгоспу імені Леніна Царичанського району Дніпропетровської області від 14.11.1990 р. підтверджує лише факт виділення [PERSON] земельної ділянки в розмірі 0,12 га для будівництва будинку (Т.5 а.с. 44), але жодним чином не підтверджує самого факту будівництва із зазначеного часу. За клопотанням відповідача [PERSON] у судовому засіданні були допитані свідки з його сторони. Так, допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що з відповідачем [PERSON] він перебуває у дружніх стосунках, його мати являється сусідкою відповідача. У 1991 році розпочалося будівництво будинку [ADDRESS] , де проживає відповідач. Весною 1991 року розпочалося будівництво фундаменту, цоколю та було обкладено погріб. Він допомагав відповідачу в будівництві. Йому невідомо за чиї кошти здійснювалося будівництво. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, відповідач [PERSON] являється рідним братом його колишньої дружини. На початку літа 1991 року розпочалось будівництво будинку відповідача. Він допомагав у будівництві. Станом на осінь 1991 року був викопаний фундамент, засипаний цокольний поверх, погріб викопаний під землею і перекритий. Будівництво було закінчено у 1994-1995 роках. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що з відповідачем [PERSON] він перебуває у дружніх стосунках. Він допомагав відповідачу у будівництві будинку [ADDRESS] . У 1991 році розпочалося будівництво, було побудовано погріб, фундамент і проведена каналізація. Він робив електрозварювальні роботи. Йому невідомо за чиї кошти здійснювалося будівництво. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що з відповідачем [PERSON] він перебуває у дружніх стосунках. У 1989 році батько відповідача взяв земельну ділянку під будівництво будинку. У 1991 році було побудовано фундамент, погріб, фундамент під гараж і перекрито погріб плитами. Батько відповідача допомагав у будівництві. Проте, суд не може покласти в основу судового рішення показання вказаних свідків як належний, достовірний та достатній доказ на підтвердження доводів відповідача про те, що до 01.08.1992 р. ним особисто за власні кошти і кошти його рідних був зведений фундамент та цоколь під житловим будинком, гаражем /літ. Б-1/, сараєм /літ. В-1/ та побудовано підвал під сараєм /літ. В-1/. Показання свідків суперечать дослідженим судом вищевказаним письмовим доказам. Також свідки перебувають у дружніх стосунках з відповідачем, а тому суд критично відноситься до показань останніх. Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірного майна, відповідачем [PERSON] не доведено. Таким чином, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, та встановлених на їх підставі обставин, встановивши, що спірний житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , нажитий (побудований) подружжям саме у період перебування у шлюбі, тому є їх спільною сумісною власністю, а отже, наявні правові підстави для поділу житлового будинку шляхом визнання за кожною із сторін права власності на 1/2 його частини. Щодо позовної вимоги позивачки [PERSON] про визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя земельної ділянки загальною площею 0,242 га, з яких 0,15 га - для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських споруд, 0,092 га - для ведення особистого підсобного господарства, яка розташована на території [ADDRESS] , та визнання за нею і відповідачем [PERSON] право власності за кожним на 1/2 частину цієї земельної ділянки, то суд вважає, що вказані позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з такого. 13 липня 1998 року відповідач [PERSON] на підставі рішення виконкому Царичанської селищної ради народних депутатів №114 від 28.04.1998 р. отримав у власність земельну ділянку загальною площею 0,242 га, з яких 0,15 га - для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, 0,092 га - для ведення особистого підсобного господарства, розташовану по [ADDRESS] , що підтверджується копією Державного акту на право приватної власності на землю серії ДП, виданого 13 липня 1998 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №531 та (Т.4 а.с. 166-167). Рішенням виконкому Царичанської селищної ради народних депутатів Дніпропетровської області №114 від 28.04.1998 р. "Про затвердження матеріалів інвентаризації земельних ділянок громадян", на підставі якого відповідачу [PERSON] 13.07.1998 р. було видано Державний акт на право приватної власності на землю, було затверджено матеріали інвентаризації земельних ділянок громадян та закріплено право приватної власності на землю за землевласниками, зокрема за [PERSON] 0,15 га для обслуговування житлового будинку та 0,092 га для ведення особистого підсобного господарства в [ADDRESS] , а також передано безкоштовно в приватну власність земельні ділянки заявникам, в т.ч. [PERSON] (Т.5 а.с.131-132). Отже, відповідачем [PERSON] , як громадянином України, було використано право на безоплатне отримання частини земельного фонду та отримано Державний акт на право приватної власності на землю. Суд враховує правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 12.08.2020 р. у справі №626/4/17 (провадження №61-29004св18), згідно якого відповідно до Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Вказана норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» № 4766 від 17 травня 2012 року, який набрав чинності 13 червня 2012 року. Натомість статтю 57 СК України доповнено пунктом 5 частини першої, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації. Із урахуванням вказаних змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому тільки в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду. Аналогічний висновок по застосуванню норм Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року зроблений в постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 1311/832/12 (провадження № 61-6409св18), від 12 листопада 2018 року в справі № 753/6139/14-ц (провадження № 61-27342св18) і від 12 червня 2019 року в справі № 409/1959/15-ц (провадження № 61-14257св18). Таким чином, оскільки судом було встановлено, що спірна земельна ділянка загальною площею 0,242 га, з яких 0,15 га - для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, 0,092 га - для ведення особистого підсобного господарства, яка розташована на території Царичанської селищної ради по [ADDRESS] , була набута [PERSON] внаслідок безоплатної передачі в приватну власність земельні ділянки із земель державної власності, то вона є його особистою власністю і не підлягає розподілу, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Щодо поділу спірного майна - автомобіля та причепа, то суд зазначає таке. Судом встановлено, що спірний автомобіль марки ВАЗ 21099, реєстраційний номер [NUMBER] , та причеп марки ПА 028, реєстраційний номер [NUMBER] , перебувають до цього часу користуванні [PERSON] . Згідно ч.1, ч.2 ст.71 ЦК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (ч.4 ст.71 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Оскільки позивачка [PERSON] виразила згоду на отримання грошової компенсації вартості її 1/2 частки транспортних засобів, то автомобіль марки ВАЗ 21099, реєстраційний номер [NUMBER] , 2003 року випуску, та причеп марки ПА 028, реєстраційний номер [NUMBER] , 1995 року випуску, слід залишити у власності [PERSON] та стягнути з нього на користь позивачки грошову компенсацію вартості її 1/2 частки в автомобілі та причепі. Разом із цим суд, вирішуючи питання щодо суми грошової компенсації доходить такого. Так, позивачка, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить стягнути з [PERSON] на її користь грошову компенсацію за її 1/2 частку автомобіля марки ВАЗ 21099 в розмірі 15000,00 грн. (загальна вартість автомобіля 30000,00 грн.), та за 1/2 частку причепа в розмірі 2000,00 грн. (загальна вартість причепа 4000,00 грн.), а всього 17000,00 грн. У судовому засіданні відповідач визнав оцінену позивачкою вартість автомобіля марки ВАЗ 21099 у розмірі 30000,00 грн. (відповідно 1/2 частка становить 15000,00 грн.). Щодо розміру вартості причепа, то відповідач [PERSON] визнав загальну його вартість у розмірі 2000,00 грн. (відповідно 1/2 частина становить 1000,00 грн.). Вирішуючи вказане питання, суд враховує, що на початку позивачка просила стягнути з відповідача 1/2 частку причепа саме в розмірі 1000,00 грн., а загальну вартість причепа оцінила у розмірі 2000,00 грн. (уточнення до позовної заяви від 12.10.2015 року (Т.2 а.с. 65-69). У подальшому збільшила позовні вимоги в цій частині і просила стягнути з відповідача 1/2 частку причепа саме в розмірі 2000,00 грн., а загальну вартість причепа зазначила 4000,00 грн. При цьому, на підтвердження ціни надала лише роздруківку з інтернет ресурсу ринкової вартості причепів 2000 року випуску (Т.3 а.с. 85-86). Проте, спірний причеп марки ПА 028 - 1995 року випуску (Т.4 а.с. 168). Належних доказів щодо вартості причепа у розмірі 4000,00 грн. позивачка суду не надала. Враховуючи викладене, суд доходить висновку про те, що вартість спірного причепа 1995 року випуску становить саме 2000,00 грн. (відповідно 1/2 частина становить 1000,00 грн.). Дана сума визнана відповідачем та була визначена позивачкою в уточненій позовній заяві від 12.10.2015 р. Доказів вартості причепа у розмірі 4000,00 грн. суду надано не було. Таким чином, загальна вартість спірних транспортних засобів становить 32000,00 грн. (30000,00 грн. - вартість автомобіля ВАЗ 21099 (відповідно 1/2 частка становить 15000,00 грн.), та 2000,00 грн. - вартість причепа (відповідно 1/2 частка становить 1000,00 грн.). За викладених обставин з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] підлягає стягненню грошова компенсація вартості її 1/2 частки в автомобілі марки ВАЗ 21099, реєстраційний номер [NUMBER] , в розмірі 15000,00 грн., та грошова компенсація вартості її 1/2 частки в причепі марки ПА 028, реєстраційний номер [NUMBER] , у розмірі 1000,00 грн., а всього 16000,00 грн. Тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню на суму 16000,00 грн. Щодо позовних вимог про визнання об`єктами спільної сумісної власності подружжя та зустрічних позовних щодо припинення права спільної сумісної власності подружжя на легковий автомобіль марки ВАЗ 21099, державний номер [NUMBER] та причеп державний номер [NUMBER] , суд враховує правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20), зокрема у п.70, 75, 76: «70. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна. 75. Отже, задоволення вимоги про поділ квартири як спільної сумісної власності шляхом визнання за позивачем та колишньою дружиною права власності на 1/2 її частину за кожним саме собою свідчить про припинення правового режиму спільної сумісної власності на такий об`єкт. Тому в судів попередніх інстанцій не було підстав для зазначення в резолютивній частині рішення про припинення такого режиму щодо квартир [ADDRESS] . 76. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові (пункт 40) від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 вже виснувала, що окрема вимога припинити право спільної сумісної власності також є неефективним способом захисту». Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що у задоволенні позовних вимог про визнання об`єктами спільної сумісної власності подружжя та зустрічних позовних щодо припинення права спільної сумісної власності подружжя на легковий автомобіль та на причеп слід відмовити, оскільки такі позовні вимоги не являються ефективним способом захисту. За викладених обставин позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та зустрічні позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя підлягають частковому задоволенню. Стосовно застосованих у цій справі заходів забезпечення позову суд зазначає, що згідно із ч.7 ст.158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Отже, підстав для скасування заходів забезпечення позову станом на час ухвалення цього рішення суд не вбачає. На підставі викладеного,

Outcome: partial