Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-06 00:00:00

У грудні 2023 позивачка звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовом про визначення місця проживання дитини. Свої вимоги мотивувала тим, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу народилось двоє дітей: [PERSON] , 2006 року народження та [PERSON] , 2014 року народження. Спільне життя не склалось та за рішенням суду шлюб між ними розірваний. Після розірвання шлюбу діти залишилась фактично проживати з нею. Вона займається вихованням дітей, піклується про їх здоров`я, духовний, моральний розвиток, створює належні умови для її розвитку. Також вказав, що з урахуванням інтересів дітей, тривалості їх проживання разом з нею, добросовісне виконання нею своїх батьківських обов`язків, створення для дітей необхідних умов для проживання та розвитку, а також відсутність обставин, які негативно впливали на їх виховання та розвиток, вважає позовні вимоги щодо визначення місця проживання дитини є законними та обґрунтованими. Просила суд визначити місця проживання [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] з матір`ю, [PERSON] за місцем її реєстрації: [ADDRESS] . У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала. Суду додатково пояснила, що після припинення спільного проживання, діти залишились проживати разом з нею, відповідач не піклується про дітей. Останній раз бачив дітей більше року тому. Жодних суперечок щодо визначення місця проживання дітей у них не виникало. Але вона має не безпідставні побоювання щодо подальшої долі дітей. Просила задоволити позов. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутність. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Суд ухвалив, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України. Розглянувши позовну заяву, перевіривши матеріали справи суд, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 25 вересня 2004 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Хмільницького міського управління юстиції Вінницької області між позивачем та відповідачем було укладено шлюб , актовий запис №147. Від шлюбу сторони мають спільних дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 лютого 2022 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (справа № 369/12008/21). Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ч. 2 ст. 82 ЦПК України відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. З матеріалів справи та пояснень позивачки вбачається, що після розірвання шлюбу діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] залишилась проживати разом з матір`ю та вони проживають за адресою [ADDRESS] . Позивачкою було створено всі умови для належного проживання та розвитку дітей. Згідно з висновку Служби у справах дітей Білогородської сільської ради від 02.04.2024 року щодо визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] встановлено, що за місцем проживання дитини останній створено усі належні житлово-побутові умови та проживає із матір`ю. Дитина почуває себе з матір`ю в безпеці та впевнено. З урахуванням наведеного, Служби у справах дітей Білогородської сільської ради вирішила за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю - [PERSON] . Матеріали справи не містять доказів на спростування вищевказаного висновку, а тому приймається судом до уваги, який складений з урахування усіх об`єктивних обставини та в найкращих інтересах дитини. Отже, аналізуючи подані докази сторонами, як окремо кожен так і сукупності між собою, суд прийшов до переконання про те, що для дитини створені належні умови для проживання і розвитку, адже протилежного суду не подано. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язком батьків утримувати дитину. Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. З матеріалів справи не вбачається між батьками конфлікту щодо існуючих прав та обов`язків по відношенню до дитини та їх реалізації. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з матір`ю не суперечитиме інтересам дитини, враховуючи ставлення обох батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дитини до обох батьків, вік дитини, а також те, що в даному випадку відповідач не заперечує щодо того, щоб дитина проживала разом з матір`ю, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог та визначення місця проживання дитини на даний час разом з матір`ю. Стосовно позовної вимоги щодо визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , суд зазначає, що при вирішенні вказаного питання, слід керуватися ч.3 ст.160 СК України та положеннями ст. 29 ЦК України. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25.01.2018 р. у справі № 537/5119/15-ц. Відповідно до ч.3 ст.160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Вказана норма узгоджується з положеннями ст. 29 ЦК України, відповідно до якої фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання. Після досягнення дитиною чотирнадцяти років, відповідно до ч.3 ст.160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини визначається нею самою, а тому суд при вирішення даного спору враховує дану норму, й вважає, що при досягненні дитиною 14 років, вона вправі визначати самостійно місце свого проживання. Батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття (ст. 51 Конституції України). Відповідно до статті 1 Закону України "Про охорону дитинства", дитина - це особа віком до 18 років (повноліття), якщо згідно з законом, застосовуваним до неї, вона не набуває прав повнолітньої раніше. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] , [INFO] , досягнула 17 років .Оскільки, донька сторін має право сама обирати місце свого проживання, на даний час вона проживає за місцем проживання позивача, через що з матеріалів справи не вбачається будь-якого порушення житлових чи інших прав дитини, як і не вбачається порушень права позивача як матері дитини. Відтак, позовні вимоги в частині визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] ,з матір`ю задоволенню не підлягають. Враховуючи викладені обставини, беручи до уваги наявні в матеріалах справи документи, докази та пояснення сторін, оцінюючи подані докази за своїм переконанням, що ґрунтується на всебічному й об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Вимоги про відшкодування судових витрат позивачем не заявлено. Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: dismissed