Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-31 00:00:00

До Деснянського районного суду м. Києва надійшла заява КНП «Міський заклад з надання психіатричної допомоги`у м. Києві про госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу для лікування у примусовому порядку відповідно до ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу». Вимоги мотивовано тим, що 30.07.2024 за направленням спеціалізованої психіатричної бригади та за рапортом поліції, госпіталізовано до відділення № 2 КНП «Міський заклад з надання психіатричної допомоги» у м.Києві [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Підставою для госпіталізації є неадекватна поведінка, прояви агресії до оточуючих, рідних. 31.07.2024 о 09.30 год. оглянутий ЛКК у складі: заст. директора Бялої М.А. , завідувачем відділення Ларіонової Л.В. , лікаря-психіатра [PERSON] . Згідно з заключенням ЛКК, коміся дійшла висновку, що [PERSON] страждає на психічний розлад у вигляді: «гострий поліморфний психотичний розлад, афективно-параноїдний синдром F23.0». Зі слів цивільної дружини, перший рік сумісного роживання «все було чудово». Після народження спільної дитини, почались зміни у поведінці, припинив давати гроші на дитину, коли дружина пішла працювати, проявляв елементи агресії до неї і сім`ї. Після довготривалої відсутності, [PERSON] почав раптово приходити до квартири, де проживає дружина з дитиною, звинувачував дружину, що вона влаштувала «бордель», погрожував що забере дитину, поводив себе агресивно, нахабно. Багаторазово викликалась поліція, зі слів колишньої цивільної дружини, виписано три термінових заборонні приписи на наближення, яку ігнорує. В день госпіталізації [PERSON] поводив себе неадекватно, проявляв агресію до працівників поліції та громадян. Розповідав нісенітниці, погрожував всім. У зв`язку з категоричною відмовою від стаціонарного лікування, [PERSON] потребує госпіталізації до КНП «Міський заклад з надання психіатричної допомоги» у м. Києві в примусовому порядку. Протоколом автоматизованого розподілу судових справ від 31 липня 2024 року між суддями вказана справа розприділена судді Саламон О.Б. 31 липня 2024 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва по справі відкрито провадження, призначено судове засідання. З метою забезпечення прав [PERSON] , щодо якого розглядається справа, на безоплатну правничу допомогу, суд вважав за необхідне залучити адвоката через відповідний суб`єкт надання безоплатної вторинної правничої допомоги - Північний міжрегіональний центр з надання безоплатної правничої допомоги. Доручено Північному міжрегіональному центру з надання безоплатної правничої допомоги призначити адвоката особі, стосовно якої суд розглядає справу про госпіталізацію особи до психіатричного закладу в примусовому порядку - [PERSON] . Представник заявника КНП «Міський заклад з надання психіатричної допомоги» у м.Києві - лікар-психіатр [PERSON] у судовому засіданні заяву підтримав з мотивів, викладених у ній, підтвердив, що пацієнт становить небезпеку для себе та оточуючих, потребує стаціонарного лікування. У судовому засіданні прокурор Безолюк С.І. заперечував щодо задоволення заяви щодо госпіталізації [PERSON] у примусовому порядку. [PERSON] та його представник - адвокат Ружицький О.М. в судовому засіданні щодо задоволення заяви заперечували, вказавши, що психіатричним закладом не надано належних доказів на підтвердження необхідності примусової госпіталізації, не вказано яку саме небезпеку останній може нести для себе та оточуючих. Заінтересована особа - сестра [PERSON] - [PERSON] щодо примусової госпіталізації брата заперечувала. Заінтересована особа - [PERSON] у судовому засіданні заяву підтримала і зазначила, що колишній цивільний чоловік, з яким розійшлися у 2023 році становить небезпеку для оточуючих та потребує стаціонарного лікування. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, оглянувши матеріали справи, дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 3 Конституції України людина її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Підпунктом "е" п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожному гарантується право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім законного затримання осіб, серед іншого, для законного затримання психічнохворих, відповідно до процедури, встановленої законом. Згідно з практикою ЄСПЛ щодо застосування підпункту "е" пункту 1 статті 5 Конвенції особа не може бути позбавлена свободи як "психічно хвора", якщо не дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання. Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту "е" пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод (п. 79, 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі N 2-1/07). У параграфі 39 рішення у справі "Вінтерверп проти Нідерландів" від 24 жовтня 1979 року Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що за виключенням випадків крайньої необхідності, людина не повинна позбавлятися свободи до тих пір, доки не буде переконливо доведено, що вона дійсно є душевнохворою. Сама сутність того, в чому потрібно переконати компетентні державні органи - наявність психічного розладу, - вимагає об`єктивної медичної експертизи. Статтею 3 Закону України "Про психіатричну допомогу" закріплено презумпцію психічного здоров`я, відповідно до якої кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Презумпція психічного здоров`я є неспростовною, тобто вважається юридичним фактом, допоки не буде спростованою на підставах та в порядку, передбачених Законами України. До настання такого спростування вказана презумпція діє, оскільки вона передбачена Законом, і не потребує встановлення судом. Відповідно до ст. 14 Закону України "Про психіатричну допомогу" визначено, що особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Згідно з вимогами ст. 16 Закону України "Про психіатричну допомогу" особа, яку було госпіталізовано до закладу з надання психіатричної допомоги за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов`язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів закладу з надання психіатричної допомоги для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадку, коли госпіталізація визнається недоцільною і особа не висловлює бажання залишитися в закладі з надання психіатричної допомоги, ця особа підлягає негайній виписці. У випадках, коли госпіталізація особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку визнається доцільною, представник закладу з надання психіатричної допомоги, в якому перебуває особа, протягом 24 годин з часу госпіталізації направляє до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону. До заяви, в якій повинні бути викладені підстави госпіталізації особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку, передбачені статтею 14 цього Закону, додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обґрунтування про необхідність такої госпіталізації. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про психіатричну допомогу" тяжкий психічний розлад - розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам`яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку. Згідно ч. 2 - 5 ст. 27 Закону України "Про психіатричну допомогу" виключно компетенцією лікаря-психіатра або комісії лікарів-психіатрів є встановлення діагнозу психічного розладу, прийняття рішення про необхідність надання психіатричної допомоги в примусовому порядку або надання висновку для розгляду питання, пов`язаного з наданням психіатричної допомоги в примусовому порядку. Судом встановлено, що 30.07.2024 [PERSON] госпіталізовано до КНП «Міський заклад з надання психіатричної допомоги» за направленням спеціалізованої медичної бригади, у зв`язку із агресивною поведінкою. У висновку комісії лікарів-психіатрів від 31.07.2024 за результатами огляду [PERSON] вказано, що останній виявляє наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для оточуючих, категорично відмовляється від госпіталізації. Разом із тим, здійснення яких саме дій [PERSON] спонукало дійти висновку щодо становлення небезпеки для оточуючих, у заяві не конкретизовано, а також не наведено лікарем-психіатром під час розгляду заяви. Крім того, як встановлено під час судового засідання, [PERSON] має змогу спокійно висловлювати власну думку, процеси мислення та мовлення не порушені, поводить себе адекватно у межах норми. Агресивну поведінку пояснив небажанням цивільної дружини надати дозвіл та можливість приймати участь у вихованні та догляді за спільною дитиною. Судом не ставиться під сумнів висновок комісії лікарів у даній справі, однак наявність одного лише висновку комісії лікарів не є достатнім для доведення критерію небезпечності та безпорадності [PERSON] , що було б підставою для його примусової госпіталізації, оскільки представником лікарні не доведено у повній мірі підстав, які могли б слугувати необхідністю безвиключного примусового лікування особи, оскільки заявником має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні та обґрунтованість тривалого утримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання. Крім того, як раніше констатовано судом, представником заявника не доведено такого критерію для примусової госпіталізації, відповідно до ст. 14 Закону України "Про психіатричну допомогу", як вчинення чи виявлення реальних намірів вчинити дії, що становлять небезпеку для себе чи оточуючих, оскільки саме на цю підставу заявник посилався у своїй заяві як на підставу для примусової госпіталізації. Зазначена позиція суду відповідає висновкам викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі N 2-1/07. Також відповідно до правової позиції Верховного суду від 12.12.2019 у справі N 552/886/19: "Колегія суддів виходить із того, що встановлення судового контролю за процедурою примусової госпіталізації передбачає дослідження та оцінку судом висновку лікарів-психіатрів КП "ПО КПЛ ім. О.Ф. Мальцева " від 15 лютого 2019 року N 12 про доцільність госпіталізації особи у відділення стаціонару лікарні без її усвідомленої згоди у сукупності з іншими доказами, що підтверджують такий стан особи, який дає підстави саме для примусової госпіталізації. Сама по собі наявність такого висновку лікарів-психіатрів при відсутності інших належних і допустимих доказів про відповідний стан особи є недостатньою для ухвалення рішення про примусову госпіталізацію особи до психіатричного закладу без його усвідомленої згоди. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання щодо відсутності підстав для примусової госпіталізації [PERSON] до КНП «Міський заклад з надання психіатричної допомоги» у м. Києві, передбачених ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», п. «е» ч. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод». На підставі викладеного,

Outcome: dismissed