Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-13 00:00:00

Позивач просить визначити місце проживання його малолітніх дітей доньки [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] разом з ним - за адресою: [ADDRESS] . Позов мотивує тим, що з відповідачкою розірвано шлюб, з листопада 2023 р. дочки проживають разом з ним, для дітей створені усі необхідні умови. Відповідач проживає окремо, не бере участі в вихованні дітей, але періодично надає кошти на утримання дітей, перебуває в Республіці Польща, де, як йому відомо, має іншу сім`ю. Ухвалою судді від 22.05.2024 р. позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 16.07.2024 р. підготовче провадження закрито і справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач позов підтримав, пояснив, що дочки проживають разом з ним, він ними опікується, а колишня дружина до дітей рідко навідується, спілкується з дітьми по телефону, оскільки перебуває в Республіці Польща. Відповідачка не заперечує проти того, щоб діти проживали з ним. Повідомив також, що у випадку якщо його мобілізують, то дітей не буде з ким залишити, оскільки відповідачка проживає за межами України та не опікуєтеся дітьми. А його матір - бабуся дітей, є особою похилого віку і не може в силі свого віку та стану здоров`я за дітьми доглядати. Тому просить визначити місце проживання дітей разом з ним. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала позов просить його задовольнити, вважає, що визначення місця проживання дітей з батьком буде відповідати інтересам дітей, адже батько повністю займається виховання дітей, а відповідачка перебуває за кордоном, участі в вихованні дітей не бере, не заперечує проти визначення місця проживання дітей з позивачем. У судовому засіданні представник третьої особи повідомила, що під час спілкування зі сторонами та дітьми встановлено, що спір між батьками щодо місця проживання дітей фактично відсутній, проте, оскільки ухвалою суду орган опіки зобов`язано надати висновок щодо розв`язання спору, то органом опіки надано такий висновок - про доцільність визначення місця проживання дітей з батьком. Підтримує висновок, вважає, що позов слід задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи була належним чином повідомлена, про причини неявки суд не повідомила, відзив на позов і клопотань не подала. Заслухавши пояснення учасників справи, думку дітей, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 12.08.2001 р., який рішенням Старовижівського районного суду Волинської області від 09.11.2023 р. розірвано (а.с. 10), є батьками неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с. 18-19), позивач та відповідач проживають окремо. Позивач [PERSON] зареєстрований та проживає в [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] була зареєстрована за адресою [ADDRESS] , однак 19.11.2023 р. за вказаною адресою знята з реєстрації. Зі слів учасників справи встановлено, що вона перебуває в Республіці Польща на роботі. Неповнолітні [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] проживають разом з позивачем. Згідно з актом обстеження умов проживання за місцем проживання для дітей створені необхідні умови, діти забезпечені усім необхідним для повноцінного розвитку (а.с. 80). Відповідно до копії характеристики з місця проживання позивач позитивно характеризується від 02.07.2022 р. (а.с. 30). Суду надано висновок про визначення місця проживання малолітніх дітей, затверджений рішенням виконкому селищної ради від 25.07.2024 р. № 95 (а.с.69-70). Згідно з даним висновком орган опіки та піклування виконавчого комітету селищної ради вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] . Допитані в судовому засіданні свідки повідомили суду, що відповідачка з дітьми не проживає, а перебуває за кордоном, у період з листопада 2023 р. до цього моменту, навідувалась до дітей лише кілька разів, діти проживають з батьком, який їх і виховує. Суд, на виконання вимог ст.171 СК, заслухав думу неповнолітньої дитини [PERSON] , яка повідомила, що вона з молодшою сестрою проживають з батьком, в них відносини добрі. А матір проживає окремо, рідко навідується, перебуває в Польщі, мати більше спілкується з молодшою сестрою по телефону, до неї телефонує рідко. Також повідомила, що їй не має значення з ким їй проживати - з мамою чи з татом. Знає, що її молодша сестра вирішила, що буде і хоче проживати з батьком. Суд, на виконання вимог ст.171 СК, заслухав думу неповнолітньої [PERSON] яка повідомила, що хоче проживати з батьком, а не з мамою, оскільки мама проживає в Польщі, також повідомила, що з мамою спілкується по телефону майже щодня, з татом в неї добрі стосунки. Оцінюючи вищеперераховані докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, суд згідно з положеннями ст.ст. 77, 78, 79, 80 цього ж Кодексу вважає прийняті судом до уваги докази належними, допустимими, достовірними та достатніми, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, одержані у встановленому законом порядку, на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи, а також у своїй сукупності вони дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до положень, викладених у ст.ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно ч.ч. 1, 2 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Вказані правовідносини регулюються положеннями Сімейного кодексу України, Законом України «Про охорону дитинства». Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Ч.1 ст.15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Предметом позовних вимог є визначення місця проживання двох неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , яка в даний час досягла 16 років, та [PERSON] , [INFO] , якій в даний час виповнилось 12 років. Статтею 161 СК України визначено правила вирішення спору між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини. За змістом статей 160-161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, а місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Таким чином, у разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом, проте при вирішенні вказаного питання, що стосується дитини, яка досягла 14 років, слід керуватися частиною третьою статті 160 СК України та положеннями статті 29 ЦК України. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25 січня 2018 року у справі № 537/5119/15-ц. Відповідно до частини третьої статті 160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Вказана норма узгоджується з положеннями статті 29 ЦК України, зокрема, її частиною другою, відповідно до якої фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання. Після досягнення дитиною чотирнадцяти років, відповідно до ч.3 ст.160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини визначається нею самою, а тому суд при вирішення даного спору враховує дану норму, й вважає, що при досягненні дитиною - [PERSON] , [INFO] , якій в даний час повних шістнадцять років, вона вправі визначати самостійно місце свого проживання. Відтак, на даний час відсутні правові підстави для визначення її місця проживання в судовому порядку. Щодо визначення місця проживання [PERSON] , 2012 року народження, суд враховує наступне. Встановлено, що позивач і відповідач між собою досягли згоди і відповідачка не заперечує щодо проживання дочок з батьком, вказаний факт також є підтверджений, крім пояснень позивача, висновком органу опіки і піклування, а підставою даного позову є те, що відповідачка з дітьми не проживає, перебуває на заробітках в Польщі, дітьми опікується батько - позивач, який стверджує, що в випадку його мобілізації діти залишаться без батьківського нагляду. Згідно з ч.1 ст.12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до положень ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ст. 141 СК України). Відповідно до положень ч. 1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. При вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б якнайкращим інтересам дитини. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей Законом встановлено, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. У зв`язку із зазначеним, при визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесів вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини. Згідно із ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Окрім того, слід зазначити наступне. Відповідно до абз.2 п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №18 від 18.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Виходячи з вимог ст.161 СК України зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання. При цьому, той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір. За встановлених обставин, відсутні підстави вважати, що на час звернення позивача до суду з даним позовом між батьками дитини виник спір саме щодо місця проживання дитини, оскільки як встановлено із пояснень сторін, відсутній спір щодо визначення місця проживання їх спільної малолітньої доньки, відповідачка погоджується щоб дитина проживала із батьком, де вона і проживає, а позивач також не заперечує проти того, щоб дитина проживала із ним. Таким чином, судом встановлено, що права позивача в частині визначення місця проживання його малолітньої доньки [PERSON] ніким не порушуються та не оспорюються, оскільки фактично відсутній спір між батьками щодо місця проживання їх малолітньої доньки, тому вимога про визначення місця проживання дитини заявлена позивачем передчасно, відтак судом не встановлено факту порушення відповідачем прав чи охоронюваних законом інтересів позивача або дитини, які би підлягали захисту. Таким чином, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б дозволили дійти до висновку, що між сторонами існує спір з приводу визначення місця проживання дитини з батьком, а відповідач не здатна самостійно забезпечити дитині належних умов для виховання та розвитку. Окремо слід зазначити, що відповідно до ч.4 та 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно з ч.6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечать інтересам дитини. Орган опіки та піклування виконавчого комітету Старовижівської селищної ради прийшов до висновку, що доцільно визначити місце проживання дітей з батьком, водночас у висновку зазначено, що між батьками спору щодо місця проживання дітей немає. Також в висновку не враховано, що неповнолітня [PERSON] досягла віку, з якого вона вправі самостійно визначати своє місце проживання. За таких обставин, суд вважає, що висновок органу опіки та піклування не може бути взятий до уваги судом, суперечить дійсним обставинам справи. З огляду на те, що судом встановлено відсутність порушених прав позивача, суд, незважаючи на наявність висновку органу опіки і піклування щодо даного спору, прийшов до висновку, що за таких обставин позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки, відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України позивач не довів ті обставини, на які посилається, як на підстави своїх вимог. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України підстав для стягнення з відповідача на користь позивача судового збору немає. Відповідно до ст.ст. 7, 19, 29, 141, 157, 160, 161 СК України, ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 2, 3, 4, 13, 76-81, 141, 258, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд,

Outcome: dismissed