Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-30 00:00:00

Позивач 06.02.2024 року звернувся до Ленінського районного суду міста Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому просив визнати за ним право користування житлом за адресою: [ADDRESS] ; змінити договір найму житлового приміщення квартири за адресою: [ADDRESS] , визнавши позивача основним квартиронаймачем вказаної квартири. Позов мотивований тим, що позивач є сином [PERSON] . З 07.05.1973 року батько позивача [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Вказана квартира є комунальною власністю територіальної громади в особі Маріупольської міської ради. Відповідно до контрольного талону до ордеру № 2158 від 18.04.1973 року [PERSON] було виділено житлову площу 30,06/45,52 кв.м., підстава видачі ордеру список вагонного депо Жданов; число осіб, які заселяються 4 особи; адреса [ADDRESS] . Склад родини [PERSON] , на яку було видано вказаний ордер: дружина [PERSON] , син [PERSON] , донька [PERSON] . Сестра позивача [PERSON] померла [INFO] . Згідно з довідкою Відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних процедур Маріупольської міської ради від 18.07.2017 року № 05-126-0777 за адресою: [ADDRESS] були зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер. До квітня 2023 року позивач продовжував мешкати у вказаній квартирі разом з іншими зареєстрованими особами. У зв`язку із активними бойовими діями на території м. Маріуполя та окупацією міста позивач виїхав на підконтрольну Україні територію. У травні 2023 року позивач звернувся до центру «Я Маріуполь» у м. Києві з метою роз`яснень щодо неможливості отримання компенсації за пошкоджене майно. Позивачу було роз`яснено, що для можливості реалізації права на приватизацію цієї квартири необхідно змінити основного квартиронаймача квартири. Позивач звернувся із запитом до Маріупольської міської ради щодо переоформлення договору найму житлового приміщення. Згідно з наданою відповіддю від 12.07.2023 року дозвіл на переоформлення договору найму житлових приміщень є адміністративною послугою, однак у зв`язку з тим, що вся територія Маріупольського району Донецької області з 05.03.2022 року визнана тимчасово окупованою російською федерацією та відсутній доступ до реєстру територіальної громади, тому позивачу запропоновано звернутись із позовом про визнання права користування за адресою: [ADDRESS] та укладання договору найму квартири. Ухвалою Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 26.02.2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 02.05.2024 року закрито провадження та призначено розгляд справи по суті. У судове засідання позивач не з`явився, письмово просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача\~виконавчого комітету\~Маріупольської міської\~ради Донецької\~області в судове засідання не з`явився, письмово просив розглядати справу без його участі. Зазначив, що проти задоволення позовних вимог не заперечує, але у разі надання позивачем відповідних згод від інших членів сім`ї, які проживають та/або проживали разом із позивачем. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що квартира площею 30,06/45,52 кв.м. за адресою: [ADDRESS] була надана [PERSON] як основному квартиронаймачу на склад сім`ї: [PERSON] (дружина); [PERSON] (донька); [PERSON] (син) на підставі контрольного талону до ордеру № 2158 від 18.04.1973 року, виданого на підставі списку вагонного депо Жданов (а.с. 12). [PERSON] померла [INFO] (а.с. 13). [INFO] [PERSON] помер (а.с. 14). Згідно з довідкою Відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних процедур Маріупольської міської ради від 18.07.2017 року № 05-126-0777 за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] (а.с. 15). У зв`язку із активними бойовими діями на території м. Маріуполя та окупацією міста позивач виїхав на підконтрольну Україні територію. У червні 2023 року позивач звернувся до Маріупольської міської ради з заявою про заміну наймача квартири [ADDRESS] [PERSON] у зв`язку з його смертю на члена його родини [PERSON] (а.с. 16). Згідно з відповіддю Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради від 12.07.2023 року № 26-1542 розгляд питання зміни договору найму квартири [ADDRESS] у зв`язку зі смертю основного квартиронаймача [PERSON] буде можливим після завершення дії воєнного стану в Україні, де окупації території Маріупольської міської територіальної громади та відновлення повноцінної роботи органів місцевого самоврядування. Роз`яснено право на звернення до суду із позовом про визнання права користування за адресою: [ADDRESS] та укладання договору найму квартири (а.с. 17). Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Згідно ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Відповідно до статті 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем, житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер. Договір найму в письмовій формі щодо користування спірною квартирою у вигляді єдиного документа не укладався. Разом з тим, не укладення його в такій формі не є підставою для висновку про його не укладення чи недійсність, при наявності доказів в підтвердження обставин користування квартирою (проживання, реєстрація, споживання комунальних послуг тощо). Частиною 2 статті 64 ЖК УРСР встановлено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно ч. 1 ст. 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. На підставі ч. 2 ст. 65 ЖК УРСР особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Згідно положень частини першої та другої статті 106 ЖК УРСР повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 644/5190/18 (61-3002св19) від 22 грудня 2020 року. Приймаючи до уваги те, що позивач вселився у квартиру за адресою: [ADDRESS] як член сім`ї основного квартиронаймача [PERSON] , зареєстрований у ній, то суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання за [PERSON] права користування квартирою за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 824 ЦК України на вимогу наймача та інших осіб, які постійно проживають разом з ним, та за згодою наймодавця наймач у договорі найму житла може бути замінений однією з повнолітніх осіб, яка постійно проживає разом з наймачем. У разі смерті наймача або вибуття його з житла наймачами можуть стати усі інші повнолітні особи, які постійно проживали з колишнім наймачем, або, за погодженням з наймодавцем, одна або кілька із цих осіб. У цьому разі договір найму житла залишається чинним на попередніх умовах. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Всупереч зазначеного, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження наявності згоди інших осіб, які постійно проживають разом з ним, зокрема [PERSON] та [PERSON] , на зміну договору найму житлового приміщення квартири за адресою: [ADDRESS] та визнання позивача основним квартиронаймачем вказаної квартири, тому позовні вимоги [PERSON] в цій частині задоволенню не підлягають. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: partial