Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-04 00:00:00

02.05.2024 представник позивача адвокат Приймак А.О. звернулась до Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області в інтересах [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 11.03.2024 року о 16 год. 17 хв. з особистого рахунку позивача в АТ КБ «Приватбанк» невідомими особами було безпідставно та протиправно перераховано грошові кошти у розмірі 75 075,00 грн. на користь [PERSON] . З метою негайного повідомлення надавача банківських послуг АТ КБ «Приватбанк» про проведення протиправної платіжної операції, позивач звернулась до банку з заявою на ім`я голови правління банку, в якій повідомила, що 11.03.2024 року по її Універсальній кредитній картці голд трапились шахрайські дії у складі 3-х операцій з перерахування грошових коштів а саме в 16-17 в сумі 77 326,35 грн.; в 16-21 в сумі 5 072,24 грн.; в 16-23 в сумі 11 386,65 грн. У зв`язку з наведеним позивач просила не нараховувати комісію за використання кредитного ліміту (коштів), починаючи з березня 2024 року та анулювати комісію банку за перерахування кредитних коштів, оскільки 11.03.2024 зафіксована заявка «про шахрайство». Зокрема, 12.03.2024 за заявою позивача до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості за № 12024221170001002 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 Кримінального кодекс України. Викладені обставини, на думку представника позивача, свідчать про те, що відповідач безпідставно набув грошові кошти позивача на загальну суму 75 075,00 грн, і такі кошти підлягають витребуванню та поверненню на користь позивача відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України, оскільки відповідач набув вказані грошові кошти шахрайським шляхом та утримує їх без належної правової підстави. В добровільному порядку відповідач безпідставно отримані кошти не повертає, а відтак представник позивача просить стягнути на користь позивача з [PERSON] вказані кошти у сумі 75075,00 грн. та судові витрати. Ухвалою судді Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 08.05.2024 відкрито провадження у даній справі, ухвалено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, роз`яснено сторонам порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання, направлено відповідачу копію позовної заяви з доданими до неї матеріалами. Позивач та її представник адвокат Приймак А.О., належним чином повідомлені про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, клопотань про розгляд справи в іншому порядку не подавали. Відповідач, належним чином повідомлений про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, що підтверджується розпискою про вручення рекомендованого поштового відправлення про отримання судових документів 11.07.2024, правом подання відзиву на позовну заяву не скористався, клопотання про розгляд справи в іншому порядку не подавав. Вказане відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 8 ст. 178, ч. 5 ст. 279 ЦПК України дає суду підстави для розгляду справи в порядку письмового провадження за наявними матеріалами. Дослідивши матеріали справи, оцінивши подані представником позивача докази, суд приходить до такого висновку. З наданих представником позивача доказів, що містяться в матеріалах справи, суд встановив, що 11.03.2024 з банківського рахунку позивача [PERSON] в АТ КБ «Приватбанк» № [NUMBER] о 16 год. 17 хв. здійснено переказ власних коштів (призначення платежу) в сумі 75075,00 грн. на рахунок отримувача [PERSON] № [NUMBER] в АТ КБ «Приватбанк». Вказане підтверджується копією платіжної інструкції № Р24А2445517799D2570 (а.с. 9). Обґрунтовуючи позовні вимоги, представник позивача зазначає, що вказані грошові кошти були перераховані з картки позивача шахрайським шляхом, а відтак отримувач [PERSON] незаконно заволодів грошовими коштами позивача. На підтвердження вказаних обставин представником позивача до позовної зави додано копію заяви [PERSON] на ім`я Голови правління АТ КБ «Приватбанк» від 15.03.2024, відповідно до якої [PERSON] повідомляє, що 11.03.2024 по її Універсальній кредитній картці Голд трапились шахрайські дії у складі 3-х операцій з перерахування грошових коштів: 1) в 16-17 год. в сумі 77 326,35 грн.; 2) в 16-21 год. в сумі 5 072,24 грн.; 3) в 16-23 год. в сумі 11 386,65 грн. У зв`язку з наведеним позивач просила не нараховувати комісію за використання кредитного ліміту (коштів) починаючи з березня 2024 року, так як 11.03.2024 року зафіксована заявка «про шахрайство» та надала копію витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 12024221170001002 від 12.03.2024. Також [PERSON] просила анулювати комісію банку за перерахування кредитних коштів 11.03.2024 (а.с. 10). Також представником позивача надано копію витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, з якого вбачається, що 12.03.2024 до ЄРДР внесені відомості за № № 12024221170001002 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. Вказані відомості внесені на підставі заяви [PERSON] , яка надійшла 11.03.2024 до ХРУП № 2 ГУНП в Харківській області про те, що невстановлена особа 11.03.2024 перебуваючи на території Салтівського району міста Харкова, 11.03.2024 в період дії воєнного стану, шахрайським шляхом з використанням електронно-обчислювальної техніки, незаконно заволоділа грошовими коштами [PERSON] в розмірі 93 785 гривень, що перебували на банківській картці [NUMBER] , чим завдала матеріальної шкоди останній (а.с. 11). За правилами ст. 1212 ЦК безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Загальна умова частини першої ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. У висновку викладеному у постанові Верховного Суду від 11 січня 2023 у справі № 548/741/21 зазначено, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. Тобто учасники цивільних відносин повинні діяти добросовісно, їх поведінка має відповідати певному стандарту, що полягає в недопущенні порушення прав та інтересів інших осіб. Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. З урахуванням змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання. Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним. Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Узагальнюючи викладене, можна дійти висновку про те, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктивним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави. Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно. Згідно з частиною першою статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Стаття 1073 ЦК України визначає, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі. Згідно з пунктом 2 розділу VI положення «Про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705 (далі Положення № 705), емітент зобов`язаний не розкривати іншим особам, крім користувача, ПІН або іншу інформацію, яка дає змогу виконувати платіжні операції з використанням електронного платіжного засобу. Відповідно до пункту 3 розділу VI Положення № 705 банк зобов`язаний у спосіб, передбачений договором, повідомляти користувача про здійснення операцій з використанням електронного платіжного засобу. Банк у разі невиконання обов`язку з інформування користувача про здійснені операції з використанням електронного платіжного засобу несе ризик збитків від здійснення таких операцій. Згідно з пунктом 5 розділу VI Положення № 705 користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які ним не виконувалися. Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів (пункт 6 розділу VI Положення № 705). Пунктами 7, 8 розділу VI Положення № 705 визначено, що емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Відповідно до пункту 9 розділу VI Положення № 705 користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для його притягнення до цивільно-правової відповідальності. Суд, дослідивши надані представником позивача докази прийшов до висновку, що доводи представника позивача про те, що переказ грошових коштів в сумі 75075,00 грн. з карткового рахунку позивача було незаконним, є безпідставними та недоведеними належними і допустимими доказами, з огляду на таке. У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Так, враховуючи, що про переказ грошових коштів, який позивач вважає незаконним, останній стало відомо 11.03.2024, однак доказів того, що позивач одразу ж повідомила про це працівників банку до позовної заяви не додано. При цьому, надана представником позивача заява від імені [PERSON] адресована голові правління АТ КБ «Приватбанк», датована лише 15.03.2024 та не містить будь-яких доказів про отримання їх адресатом. Таким чином, позивачем не доведено, що одразу ж, дізнавшись про незаконне списання грошових коштів з її карткового рахунку нею були вчинені дії з повідомлення працівників банку про таке списання, а відтак позивачем не доведено, що таке списання було без будь-яких правових підстав та за відсутності договірних відносин із відповідачем. Крім того, надана представником позивача копія платіжної інструкції від 11.03.2024 свідчить лише про переказ власних коштів позивачем на розрахунковий рахунок відповідача. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Оскільки судом встановлено наявність зареєстрованого за даним фактом кримінального провадження, то вказане свідчить про те, що правовідносини між сторонами щодо переказу грошових коштів та їх повернення не регулюються ст. 1212 ЦК України, до вказаних правовідносин підлягають застосуванню норми ч.1 ст. 1177 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Згідно ч. 1, 2 ст. 127 КПК України підозрюваний, обвинувачений, а також за його згодою будь-яка інша фізична чи юридична особа має право на будь-якій стадії кримінального провадження відшкодувати шкоду, завдану потерпілому, територіальній громаді, державі внаслідок кримінального правопорушення. Шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні. При цьому, представник позивача в позовній заяві не зазначає на якій стадії перебуває вказане кримінальне провадження. Доказів того, що за вказаним кримінальним провадженням відповідачу оголошено про підозру, або винесено вирок, яким відповідача визнано винним у скоєнні вказаного кримінального правопорушення матеріали справи також не містять. Таким чином, з урахуванням наявності кримінального провадження, завершення якого може визначати інший механізм відшкодування шкоди ніж той, що визначений ст. 1212 ЦК України, а також зважаючи на те, що позивачем в цілому не доведений факт безпідставного набуття відповідачем грошових коштів або помилковості їх перерахування позивачем, а також враховуючи такі обставини у справі як наявність у позивача інформації про особу, якій було перераховано грошові кошти, яка охороняється законом, що ставить під сумнів доводи позивача про безпідставність набуття відповідачем коштів в сумі 75075,00 грн., суд приходить до висновку про недоведеність вимог позивача та відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин ст. 1212 ЦК України, тому позовні вимоги не підлягають до задоволення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому виходячи із змісту зазначеної норми судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Outcome: dismissed