Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-05 00:00:00

У жовтні 2023 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просить визнати припиненими свої зобов`язання за договором поруки № 1, укладеним 03 травня 2007 року, та стягнути із Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») на свою користь безпідставно набуті грошові кошти в сумі 41 090,00 грн. В обґрунтування позову зазначено, що [PERSON] має діючий договір карткового банківського рахунку [NUMBER] , укладений 17 серпня 2017 року з АТ КБ «ПриватБанк», та користується банківським рахунком IBAN- [NUMBER] (картка № [NUMBER] ). Вказує, що 04 вересня 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» в односторонньому порядку стягнув з рахунку IBAN- [NUMBER] грошові кошти в сумі 41 090, 00 грн, власником яких є [PERSON] 20.09.2023 року адвокат АО «Лекс плюс» Кучеров І. А., діючи в інтересах [PERSON] , звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із адвокатським запитом з приводу одержання інформації про причини арешту та списання грошових коштів, що належать [PERSON] та надання копії документа (документів), які стали підставою для арешту та списання грошових коштів. За змістом відповіді № 20.1.0.0.0/7-230926/32745 від 04 жовтня 2023 року, на адвокатський запит, АТ КБ «ПриватБанк» повідомило, що здійснив самостійне списання грошових коштів [PERSON] , як поручителя Товариства з обмеженою відповідальністю «Об`єднана вантажно-транспортна компанія» (далі - ТОВ «Об`єднана вантажно-транспортна компанія») за договором поруки № 1 від 03.05.2007 року. Позивач вважає, що оскільки не має ніяких непогашених кредитів та/або грошових зобов`язань перед АТ КБ «ПриватБанк», то самовільне утримання Банком в односторонньому порядку з його рахунку будь-яких сум є неправомірним, а безпідставно стягнуті кошти підлягають поверненню. Таким чином, оскільки позивач згоди на списання коштів зі свого рахунку банку не надавав, права позивача порушені АТ КБ «ПриватБанк» шляхом безпідставного (з власної ініціативи банку) списання грошових коштів з належного позивачу карткового рахунку, то вказані грошові кошти підлягають поверненню, як безпідставно набуті, що стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 30.10.2023 року відкрито провадження у справі та вирішено провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Запропоновано відповідачу не пізніше п`ятнадцятиденного строку подати заяву із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, роз`яснено відповідачу, що він має право не пізніше п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви та додатків до неї, до початку розгляду справи по суті надіслати відзив на позовну заяву (а. с. 50). Копію ухвали про відкриття провадження направлено на адресу сторін, крім того відповідачу направлено копію позовної заяви з додатками. Також вказану ухвалу направлено на відомі адреси електронної пошти сторін та до електронного кабінету учасників справи (а. с. 51). Відповідно до довідки про доставку електронного листа представник позивача отримав копію ухвали про відкриття провадження - 22.11.2023 року (а. с. 53). На адресу суду повернувся лист з копією ухвали про відкриття провадження, направлений на адресу представника позивача, з відміткою «неповна адреса» (а. с. 128). Відповідно до довідки на електронну пошту та до електронного кабінету учасника справи ухвалу доставлено - 22.11.2023 року (а. с. 52). Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи (ч. 6 ст. 128 ЦПК України). За ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Таким чином, сторони вважаються належно повідомленими про розгляд даної справи. 31.01.2024 року від відповідача надійшов відзив на позов, у якому просить відмовити у задоволенні позову з підстав, зазначених у ньому. Зокрема, у відзиві зазначено, що АТ КБ «ПриватБанк» вважає заявлені позовні вимоги безпідставними, такими, що не підлягають задоволенню. Так, 03 травня 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Об`єднана вантажно-транспортна компанія» був укладений кредитний договір №34-A/07. У відповідності до умов вказаного кредитного договору позичальнику був наданий кредит в сумі 925 000,00 грн з строком повернення до 03 травня 2010 року. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №34-А/07 від 03.05.2007 року з [PERSON] був укладений договір поруки №1 від 03.05.2007 року. 12 липня 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Об`єднана вантажно-транспортна Кампанія» був укладений кредитний договір №54-A/07. У відповідності до умов кредитного договору позичальнику був наданий кредит в сумі 2 072 700, 00 грн з строком повернення до 12 липня 2010 року. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №54-А/07 від 12.07.2007 року з [PERSON] був укладений договір поруки №1 від 12.07.2007 року. Вказує, що позичальником ТОВ «Об`єднана вантажно-транспортна компанія» не були належним чином виконані зобов`язання за кредитними договорами №34-A/07 від 03.05.2007 року та №54-A/07 від 12.07.2007 року. Позичальник ТОВ «Об`єднана вантажно-транспортна компанія» на даний час перебуває в стадії ліквідації. Також зазначає, що 08.07.2013 року постановою державного виконавця відділу ДВС Єнакіївського міського управління юстиції було відкрито виконавче провадження [NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа №0517/12091/2012, виданого 27.05.2013 року Єнакіївським міським судом про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором в розмірі 2 956 359,24 грн. Вважає, що оскільки вказаний документ боржником не виконаний, то АТ КБ «ПриватБанк» правомірно, у відповідності до вимог закону та умов Договору від 23.11.2022 року, проводив договірне списання грошових коштів з карткового рахунку, який належить [PERSON] , на погашення існуючої на час такого списання заборгованості (а. с. 60-127). Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи із наступного. За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За загальним правилом статтею 15 та 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 2 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно з ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Судом встановлено, що [PERSON] має відкритий в АТ КБ «Приватбанк» та діючий картковий банківський рахунок IBAN- [NUMBER] (картка № [NUMBER] ). 03.05.2007 року між [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір поруки № 1, яким забезпечено виконання умов кредитного договору від 03.05.2007 року № 34-А/07, укладеного між АТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «Об`єднана вантажно-транспортна компанія». Договір поруки в інтересах АТ КБ «Приватбанк» було підписано директором Горлівської філії Закритого акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» (код 24153665) [PERSON] (а. с. 21). Відповідно до пункту 1 Договору поруки, [PERSON] поручився перед АТ КБ «Приватбанк» за повернення ТОВ «Об`єднана вантажно-транспортна компанія» кредиту в сумі 925 000,00 грн з кінцевою датою погашення кредиту - 03.05.2010 року. У випадку порушення ТОВ «Об`єднана вантажно-транспортна компанія» умов кредитного договору [PERSON] зобов`язався сплатити штрафи, пені та інші платежі. Змістом п. 5 Договору поруки визначено обов`язок АТ КБ «Приватбанк» направити на адресу [PERSON] письмову вимогу із зазначенням невиконаного обов`язку з боку ТОВ «Об`єднана вантажно-транспортна компанія». Договор поруки не містять реквізитів рахунку, визначеного сторонами для договірного списання грошових коштів на виконання Договору поруки. Ухвалою Господарського суду Донецької області від 02.07.2009 року у справі № 42/78б порушено провадження про банкрутство ТОВ «Об`єднана вантажно-транспортна компанія». За результатами попереднього засідання 03.11.2009 року суд затвердив реєстр вимог кредиторів до ТОВ «Об`єднана вантажно-транспортна компанія», серед яких АТ КБ «Приватбанк» відсутній (а. с. 39-43). Зі змісту виписки по картці/рахунку № JBHH7E47FGFB91NI від 10 жовтня 2023 року, виданої АТ КБ «ПриватБанк», вбачається вільне розпорядження [PERSON] власними грошовими коштами за період з 01.06.2020 року по 10.10.2023 року (а. с. 22-38). 04.09.2023 року АТ КБ «ПриватБанк» списав з рахунку IBAN- [NUMBER] грошові кошти в сумі 41 090,00 грн, власником яких є [PERSON] 20.09.2023 року адвокат АО «Лекс плюс» Кучеров І.А., діючи в інтересах [PERSON] , направив адвокатський запит до АТ КБ «Приватбанк» із вимогою надати інформацію про причини арешту та списання грошових коштів, що належать [PERSON] та надання копії документа (документів), які стали підставою для арешту та списання грошових коштів (а. с. 14). За змістом відповіді № 20.1.0.0.0/7-230926/32745 від 04 жовтня 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» підтвердив самостійне списання грошових коштів [PERSON] , як поручителю ТОВ «Об`єднана вантажно-транспортна компанія» за договором № 1 від 03.05.2007 року, яким [PERSON] поручився за ТОВ «Об`єднана вантажно-транспортна компанія» за виконання останньою обов`язків із повернення коштів, відповідно до умов кредитного договору від 03.05.2007 року №34-А/07, та надав копію договору поруки (а. с. 16, 21). Частиною 1 ст. 1066 ЦК України передбачено, що за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка. Відповідно до ч. 3 ст. 1066 ЦК України банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. Підстави для списання грошових коштів з рахунку визначені ст. 1071 ЦК України, відповідно до якої банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом. Відповідно до ст. 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до п. 6.2. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України № 22 від 21.01.2004 року (редакція чинна на час укладання Договору поруки), договір має містити інформацію про номер рахунку платника, з якого має здійснюватися договірне списання. Абзацом другим п. 26.2 ст. 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (редакція чинна на час укладання Договору поруки) передбачено, що умови договору на договірне списання повинні передбачати обсяг інформації, достатній для належного виконання такого списання банком, що обслуговує платника (обставини, за яких банк має здійснити (здійснювати) договірне списання; найменування отримувача та банку отримувача; реквізити рахунка, з якого має здійснюватися договірне списання; реквізити договору між платником та отримувачем (за наявності договору), що передбачає право отримувача на договірне списання; перелік документів, що мають бути представлені отримувачем в обслуговуючий платника банк (якщо платник та отримувач домовились про надання цих документів до банку платника) тощо. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За приписами ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України). За змістом ч.1 ст. 553, ч. 1-2 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання. Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника. Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (ч. 1-2 ст. 553 ЦК України). Змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України (в редакції чинній на час дії Договору поруки) унормовано, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання. Підставою поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника. Строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч. 4 ст. 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі спливом цього строку жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права, кредитор вчиняти не вправі. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 серпня 2018 року, справа № 2-1169/11, дійшла висновку, що строк, передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений вказаною нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Вказане узгоджується також із правовою позицією викладеною у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 202/781/14-ц та від 04 липня 2023 року у справі № 2-1268/11. Верховний Суд України у постанові від 17 вересня 2014 року у справі № 6-6цс14 сформулював правовий висновок, згідно з яким строк поруки не є строком для захисту порушеного права, а є строком існування зобов`язання поруки. Право кредитора й обов`язок поручителя після спливу строку поруки припиняються, а тому кредитор не може вчиняти жодних дій щодо реалізації своїх прав, зокрема й застосування примусових заходів захисту в судовому порядку. Навіть якщо в межах строку поруки була пред`явлена претензія, і поручитель не виконав зазначені у ній вимоги, кредитор не має права на задоволення позову, заявленого поза межами строку існування поруки, оскільки із його закінченням відповідне право припинилося. Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. З огляду на викладені приписи порука є строковим зобов`язанням, і незалежно від того, встановлений її строк договором чи законом, сплив цього строку припиняє суб`єктивне право кредитора. При цьому, зазначення у договорі поруки №1 від 03 травня 2007 року про те, що порука припиняється після повного виконання основного зобов`язання свідчить про те, що сторонами не встановлювався строк дії договору поруки, а тому до спірних правовідносин застосовуються положення ч. 1 ст. 559 ЦК України. Так, судом встановлено, що строк виконання основного зобов`язання за кредитним договором від 03 травня 2007 року №34-А/07, забезпеченого договором поруки №1 від 03 травня 2007 року, - 03 травня 2010 року. З урахуванням того, що в пункті 12 договору поруки визначено, що строк, в межах якого сторони можуть звернутись до суду із вимогою про захист свого права або інтересу встановлюється протягом 5 років, суд дійшов висновку про те, що порука за договором поруки №1 від 03 травня 2007 року є припиненою. При цьому, суд відхиляє доводи відповідача про те, що 08.07.2013 року постановою державного виконавця відділу ДВС Єнакіївського міського управління юстиції було відкрито виконавче провадження [NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа №0517/12091/2012 виданого 27.05.2013 року Єнакіївським міським судом про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором в розмірі 2 956 359, 24 грн, а отже зобов`язання за договором поруки не виконано та не припинило свою дії, оскільки із долученої відповідачем постанови про відкриття виконавчого провадження від 08.07.2013 року ВП [NUMBER] не вбачається, що вона стосується саме заборгованості, забезпеченої договором поруки №1 від 03 травня 2007 року, сума стягнення за вказаним виконавчим листом відмінна від суми, визначеної договором поруки №1 від 03 травня 2007 року, будь-яких даних щодо кредитного договору за яким підлягають стягненню кошти постанова не містить. Копію виконавчого листа №0517/12091/2012, виданого 27.05.2013 року Єнакіївським міським судом, та/або копію рішення Єнакіївського міського суду у справі №0517/12091/2012, відповідачем не надано, а отже суд позбавлений можливості перевірити, щодо стягнення заборгованості за яким кредитним договором було відкрите вказане виконавче провадження. Також суд вважає за необхідне відмітити, що відповідачем надано лише копію постанови про відкриття виконавчого провадження ВП [NUMBER] від 08.07.2013 року, при цьому, будь-яких даних щодо стадії вказаного виконавчого провадження на момент звернення до суду із вказаним позовом відповідачем не надано. Таким чином, відповідачем не надано суду жодних належних та достатніх доказів на підтвердження того, що він протягом строку дії поруки звертався з позовом до поручителя, а всі доводи відповідача в заперечення позовних вимог ґрунтуються виключно на його припущеннях та не підтверджуються належними та достовірними доказами. Суд, з урахуванням вищезазначеного, погоджується з обраним позивачем способом захисту порушеного права щодо визнання права у негативному значенні та приходить до висновку про визнання поруки [PERSON] перед АТ КБ «ПриватБанк» за зобов`язаннями ТОВ «Об`єднана вантажно-транспортна компанія» припиненою. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним. Аналіз норм ст. 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Наведене у своїй сукупності свідчить, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави. Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого ст. 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2017 року, справа № 3-905гс17 та у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року, справа № 757/42443/15-ц (провадження № 61-38890св18). Отже, положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб, чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Висновок про можливість застосування до спірних правовідносин норм ст. 1212 ЦК України викладений також Верховним Судом у постанові від 06 березня 2019 року, справа №910/1531/18. Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року, справа № 910/3395/19, від 23 квітня 2019 року, справа № 918/47/18, від 01 квітня 2019 року, справа № 904/2444/18. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2016 року, справа № 6-2978цс15 та від 03 червня 2016 року, справа №6-100цс15. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено ч. 2 ст. 77 ЦПК України. Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві. Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів. Змістом ч. 1 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Суд наголошує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Верховний Суд звертається до власних висновків у Постанові від 02.10.2018 року, справа №910/18036/17. Так, звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач посилається на те, що з його рахунку було неправомірно списано грошові кошти у сумі 41 090, 00 грн у рахунок погашення неіснуючої заборгованості. Операція вчинена 04.09.2023 року о 10:27 год., за змістом довідки № JBHH7E47FGFB91NI від 10 жовтня 2023 року, виданої АТ КБ «Приватбанк», має позначення «Автоматичне погашення простроченої заборгованості за рахунком 29**04» та від`ємне значення у сумі 41 090,00 грн. Жодних інших ідентифікуючих ознак кредитного договору № 34-А/07 від 03.05.2007 року та/або договору поруки № 1 укладеним 03.07.2007 року не зазначено. Проте, за змістом відповіді № 20.1.0.0.0/7-230926/32745 від 04 жовтня 2023 року, АТ КБ «Приватбанк» підтвердив самостійне списання грошових коштів [PERSON] , як поручителю ТОВ «Об?єднана вантажно-транспортна компанія» за договором поруки № 1 від 03.05.2007 року, як похідного правочину кредитного договору № 34-А/07 від 03.05.2007 року. Разом з тим, відповідач, не надав суду будь-яких інших пояснень щодо вчиненого списання з рахунку IBAN- [NUMBER] грошових коштів [PERSON] у сумі 41 090,00 грн, та не заперечує сам факт списання коштів. Отже, суд приходить до висновку, що списання АТ КБ «Приватбанк» грошових коштів [PERSON] у сумі 41 090,00 грн 04.09.2023 року вчинено на виконання договору поруки № 1 від 03.05.2007 року. Оскільки суд прийшов до висновку, що обов`язки [PERSON] у сумі 41 090,00 грн, як поручителя за договором поруки № 1 від 03.05.2007 року, припинено, то дії АТ КБ «ПриватБанк» в частині списання з рахунку позивача коштів в розмірі 41 090, 00 грн, є неправомірними, зазначені кошти безпідставно списаними, а отже підлягають стягненню на користь позивача. Таким чином, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню у повному обсязі. Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із задоволенням позову судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Не зважаючи на заявлені позивачем судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000, 00 грн та витрати необхідні для підготовки розгляду справи, у сумі 1 100, 00 грн, суд не вирішує по суті питання їх стягнення, оскільки [PERSON] не надано належних та допустимих доказів таких витрат на час ухвалення рішення по справі. На підставі викладеного та

Outcome: approved