Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-25 00:00:00

В травні 2024 року представник позивача [PERSON] - адвокат Печененко Сергій Миколайович звернувся до суду з позовом до Білоцерківської міської ради про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, шляхом направлення через підсистему «Електронний суд», в якому просив визнати причини пропуску строку на подання заяви про прийняття спадщини поважними та визначити позивачу додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що у [PERSON] [INFO] помер її батько - [PERSON] [INFO] . Після смерті батька [PERSON] . [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді належного йому нерухомого майна, а саме 2-х кімнатної квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . На момент смерті Спадкодавця [PERSON] 1/3 Квартири була його власністю, а 2/3 вищевказаної квартири належали: 1/3 Квартири - [PERSON] ; 1/3 Квартири - [PERSON] . [PERSON] звернулася із заявою до Першої білоцерківської державної нотаріальної контори відносно оформлення спадщини за померлим [PERSON] . В результаті розгляду заяви [PERSON] про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на майно померлого [PERSON] , отримала Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії за підписом державного нотаріуса [PERSON] , з підстав неподання нею заяви про прийняття спадщини у встановлений законодавством строк. Також в Постанові від 31.10.2023 р. № 1088/02-31 вказано на те, що померлий [PERSON] прийняв спадщину від своєї померлої матері [PERSON] та померлого брата [PERSON] (відкрита спадкова справа № 1074/2010), але не оформив своїх спадкових прав. Позивач як на момент свого одруження 27.04.2010р., смерті [INFO] свого батька - [PERSON] так і в період строку для подання заяви про прийняття спадщини (із 24 липня 2010 року по 24 грудня 2010 року) була вагітною, а також в цей час перебувала на стаціонарному лікуванні у відділенні патології вагітності. Позивач [INFO] народила дитину, сина [PERSON] та в подальшому була зайнята постійним доглядом за новонародженим сином та за малолітньою донькою [PERSON] , [INFO] , отже мала поважні причини, що створюють істотні труднощі для звернення до нотаріуса із особистою заявою про прийняття спадщини; у спадкоємця були реальні перешкоди для подання заяви для прийняття спадщини. Народження дитини спадкоємцем незадовго до смерті спадкодавця, її лікування в умовах стаціонару в період строку для подання заяви про прийняття спадщини, поважними причинами, та такими, що створюють істотні труднощі для звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Брат позивача [PERSON] , [INFO] відмовився від прийняття спадщини за своїм померлим батьком [PERSON] , про що свідчить його заява від 14 липня 2023 року, посвідчена нотаріально за реєстраційним № 3026/2023 про відмову від прийняття спадщини. Також позивачем зазначено, що у померлого [PERSON] [INFO] спадкоємці відсутні, так як він був розлучений як на момент приватизації Квартири так і на момент смерті Спадкодавця [PERSON] . Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.05.2024 року головуючим суддею визначено Кошеля Б.І. та матеріали передані для розгляду. Ухвалою судді від 22 травня 2024 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 11 червня 2024 року. Одночасно було витребувано у Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області належним чином завірену копію спадкової справи № 1074/2010 після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , для приєднання до матеріалів справи. Судом 31.0.2024 року за вх..№30104 отримано від державного нотаріуса Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Басової О.В. належним чином завірену копію спадкової справи № 1074/2010 до майна померлого [INFO] [PERSON] . Ухвалою суду від 11 червня 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 26 липня 2024 року о 09:00 год. Позивач в судове засідання не з`явилася, представника не направила, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Судом 26.07.2024 року за вх..№40129 отримано заяву, в якій представник позивача - адвокат Печененко С.М., просив розгляд справи проводити у відсутності позивача та представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить визначити [PERSON] додатковий строк для прийняття спадщини терміном два місяці. Відповідач в судове засідання представника не направив, відзиву чи заперечень на позов не направив, про місце та час розгляду справи повідомлені належним чином, а тому згідно ст. ст. 280, 281 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд даної справи. За вказаних обставин, суд приходить до висновку про можливість проведення судового засідання за відсутністю учасників судового розгляду, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 361/8331/18 від 1 жовтня 2020 року. В зазначеній постанові Верховний Суд виходив з такого: «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні». Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та надавши їм належну правову оцінку, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , є дочкою [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , з якого вбачається, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 27.04.2010 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області, актовий запис №335, прізвище дружини « [PERSON] », та копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , з якого вбачається, що батьком [PERSON] є [PERSON] . Батько позивача, [PERSON] помер [INFO] , про що в Книзі реєстрації смертей 29.07.2010 року зроблений відповідний актовий запис за №1199, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданого Відділом реєстрації актів цивільного Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області 29.07.2010 року. Після смерті [PERSON] залишилася у вигляді нерухомого майна, а саме 2-х кімнатної квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , згідно свідоцтва від 27 березня 2001 року № 31971 про право власності на житло, за підписом завідуючого комунальною службою Білоцерківської міської ради приватизації державного житлового фонду Т.Л. Бринюк. Вказана квартира зареєстрована в Білоцерківському бюро технічної інвентаризації на праві спільної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності і записана в реєстрову книгу за № 117 за реєстровим № 13156. На момент смерті [PERSON] 1/3 квартири була його власністю, а 2/3 вищевказаної квартири належали: 1/3 квартири - [PERSON] , яка померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 02.08.2006 року ; 1/3 квартири - [PERSON] , який помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 28.09.2006 року. Також судом встановлено, що [PERSON] звернулася із заявою до Першої білоцерківської державної нотаріальної контори про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на майно померлого [INFO] батька - [PERSON] . Відповідно до Постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 31.10.2023 року за №1088/02-31, виданої державним нотаріусом Першої білоцерківської державної нотаріальної контори Басовою Ольгою Володимирівною, [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законм на майно померлого [INFO] батька [PERSON] , з підстав неподання нею заяви про прийняття спадщини у встановлений законодавством строк. Також в Постанові від 31.10.2023 року за № 1088/02-31 вказано на те, що на день смерті [PERSON] залишилась спадщина, що складається з: - квартири під [ADDRESS] (дві треті) частки, якої належали: померлій [INFO] - матері спадкодавця - [PERSON] та померлому [INFO] - брату спадкодавця - [PERSON] , спадкоємцем яких був [PERSON] , який спадщину прийняв але не оформив своїх спадкових прав. Тобто, судом встановлено, що позивач пропустила шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] . Також судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] відмовився від прийняття спадщини за своїм померлим батьком [PERSON] , про що свідчить його заява від 14 липня 2023 року, посвідчена нотаріально за реєстраційним № 3026/2023 про відмову від прийняття спадщини. Звертаючись до суду з вищевказаною позовною заявою, позивач вважає, що вказаний строк для прийняття спадщини нею було пропущено з поважних причин, адже на момент смерті свого батька - [PERSON] так і в період строку для подання заяви про прийняття спадщини (із 24 липня 2010 року по 24 січня 2011 року) була вагітною, а також в цей час перебувала на стаціонарному лікуванні у відділенні патології вагітності. Позивач [INFO] народила дитину, сина [PERSON] та в подальшому була зайнята постійним доглядом за новонародженим сином та за малолітньою донькою [PERSON] [INFO] , отже мала поважні причини, що створюють істотні труднощі для звернення до нотаріуса із особистою заявою про прийняття спадщини. Так, судом встановлено, що [PERSON] на момент смерті батька [PERSON] була вагітна та з 19.11.2010 року по 03.12.2010 року перебувала на лікуванні у відділенні патології вагітності, що підтверджується довідкою КНП БМР «Білоцерківський пологовий будинок» від 23.03.2023 року № 137 за підписом тво генерального директора [PERSON] . [INFO] [PERSON] народила сина [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження від 18.01.2011 року серії [NUMBER] . Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, відповідачами у справах про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Такої правової позиції дотримується Верховний Суду в постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 697/2052/17-ц (№ 61-3014св19) та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 2516/1356/12-ц (провадження № 61-28938св18). Відповідно до ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Згідно зі статтею 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За приписами частини 1 ст. 1268, частин 1 та 2 ст.1269 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Відповідно до вимог ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17. З указаним висновком погодився Верховний Суд у постанові від 01 квітня 2019 року у справі N 643/3049/16-ц (провадження N 61-39398св18), від 11 листопада 2020 року по справі № 750/262/20, від 03 березня 2020 року по справі № 145/148/20. Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, зокрема пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. Зазначене узгоджується з правовою позицією викладеною в постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі N 565/1145/17 (провадження N 61-38298св18), від 28 березня 2022 року у справі N 750/2158/21 (провадження N 61-753св22). З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. Разом з тим Пленум Верховного Суду України у пункті 24 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснив, що, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. При цьому, вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи. Отже, обов`язковою умовою задоволення позову є доведення того факту, що існуючі перешкоди для подання заяви про прийняття спадщини створили спадкоємцеві об`єктивні, непереборні, істотні труднощі для своєчасного прийняття спадщини. При цьому, судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна та відкриття спадщини, похилий вік, непрацездатність, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови тощо. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні. Подібний висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 14 вересня 2016 року N 6-1215цс16, Верховний Суд у постановах від 18 січня 2018 року у справі N 198/476/16 (провадження N 61-1750св18); від 12 лютого 2018 року у справі N 712/656/15 (провадження N 61-23947св18), від 06 червня 2018 року у справі N 592/9058/17-ц (провадження N 61-200св18), від 11 липня 2018 року у справі N 381/4482/16-ц (провадження N 61-12844св18). Позивач зазначає, що вагітність та народження дитини є об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення всіх необхідних дій для прийняття спадщини. В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2020 року у справі № 314/2550/17 наведено, що народження дитини позивачкою незадовго до смерті спадкодавця, її лікування в умовах стаціонару в період строку для подання заяви про прийняття спадщини є поважними причинами та такими, що створюють істотні труднощі для звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Таким чином, суд дійшов висновку про наявність об`єктивних, непереборних, істотних труднощів для подання позивачем заяви про прийняття спадщини в межах передбаченого законодавством строку, зокрема те, що в період строку для подання заяви про прийняття спадщини позивач була вагітною, перебувала на стаціонарному лікуванні у відділенні патології вагітності та в подальшому була зайнята постійним доглядом за новонародженим сином та за малолітньою донькою. Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За таких обставин, суд дослідивши та проаналізувавши докази у справі,

Outcome: approved