Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Деснянського районного суду міста Києва з даним позовом. Ухвалою суду від 18 березня 2024 року відкрито провадженя у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. На обґрунтування позову позивач посилається на те, що вона є співвласником квартири [ADDRESS] . частина цієї квартири належить позивачу на підставі договору дарування від 03 серпня 2022 року. Даний договір був укладений між позивачем та відповідачем. До укладення вказаного договору дарування відповідач в квартирі не проживав, а при укладені цього договору була домовленість, що протягом 2-х тижнів він зніметься з реєстрації за вказаною адресою. Але, відповідач залишився зареєстрованим у квартирі до сьогоднішнього дня. Намагання позивача зв`язатися з ним та вирішити дане питання, до позитивного результату не привели. На даний час у вказаній квартирі зареєстрована та проживає позивач. Треті особи у вказаній квартирі не зареєстровані та не проживають, оскільки мають інше житло. Таким чином, позивач вимушена сплачувати всі обов`язкові витрати, які нараховуються в тому числі на особу, що зареєстрована в квартирі. Реєстрація відповідача в належній позивачу квартирі порушує її права власника, обмежує в можливості повною мірою такі права реалізовувати, а тому позивач змушена була звертатись до суду з вказаним позовом. Позивач в судове засідання не з`явилась, від представника позивача на адресу суду надійшла заява про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримує та просить суд щодо їх задоволення, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Треті особи в судове засідання не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не відомі. Приймаючи до уваги викладене, визнавши матеріали справи достатніми для вирішення справи, а неявку учасників справи такою, що не перешкоджає розгляду заяви, суд розглядає заяву без участі сторін по справі. Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з`явились, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Оскільки відповідач про розгляд справи повідомлявся судом належним чином, відзив на позовну заяву не подав та не повідомив причини його неподання, а також те, що сторона позивача не заперечує щодо розгляду справи в порядку заочного провадження, суд вважає можливим розглянути спір відповідно до ст.ст. 280-282 ЦПК України та на підставі матеріалів справи постановити заочне рішення. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. Згідно із ст ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог ст.ст. 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України № 475/97-ВР від 17липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950року,Першого Протоколу та протоколів № №2.4.7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року з наступними змінами, у справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки, у разі їх поважності, суд може продовжити пропущений строк. Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Установлено, що відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Комунального підприємства Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна від 15.09.2010 р., відповідно до свідоцтва про право власності [NUMBER] від 21.05.2010 р. відділу приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у м.Києві державної адміністрації (розпорядження №298 від 21.05.2010 р.) співвласниками по частини квартири [ADDRESS] є: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . В подальшому відповідач став власником частини вказаної квартири, а саме успадкував на підставі свідоцтва про права на спадщину за законом, виданого [PERSON] приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 25.07.2022 року за р.№2881, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 03 серпня 2022 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування 1/2 частини квартири [ADDRESS] , договір посвідчено Стрельченко О.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за р. № 3105. Отже, судом встановлено, що відповідач у спірній квартирі постійно не проживає, його майно там не знаходиться, спірним житлом [PERSON] не цікавиться, будь які домовленості між сторонами з приводу користування житловим приміщенням відсутні, а навпаки сторони домовлялись при укладені договору дарування, що відповідач знімися з реєстрації добровільно на протязі двох місяців, але цього не зробив. Крім того, витрати по утриманню житла відповідач не несе. З наданих суду доказів, встановлено, що відповідач протягом тривалого часу не користується квартирою, але відповідно до законодавства України добровільно не знявся з реєстраційного обліку з квартири та не зареєстрував своє нове місце перебування, не бере участі в її утриманні, чим порушує право власності позивача, перешкоджає їй володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Згідно ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. При цьому із змісту ч. 1 ст. 402 ЦК України слідує, що право користування чужим майном може бути встановлене договором, законом, заповітом або рішенням суду. Згідно положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, суд дійшов висновку, що у відповідача немає встановлених законом підстав користуватися житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Відповідно до ст. 72 Житлового Кодексу України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Вищенаведене є підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Outcome: approved