Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-04 00:00:00

Керівник Червоноградської окружної прокуратури Львівської області Купецький В.В. в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області звернувся до суду з указаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 04.05.2018 приватним нотаріусом Червоноградського міського нотаріального округу, [PERSON] громадянка російської федерації прийняла у спадщину земельну ділянку, для введення господарства, яку не відчужила протягом одного року. Оскільки всупереч положенням статтей 13, 14, 41 Конституції України та статтей 81, 145 Земельного кодексу України (далі ЗК України) відповідач, будучи іноземцем, не відчужив дану земельну ділянку впродовж року після набуття права власності та продовжує нею володіти, тому з метою захисту порушених інтересів держави прокурор просить припинити право власності [PERSON] на вказану земельну ділянку шляхом її конфіскації на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області. Ухвалою судді від 22.01.2024 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, 29.04.2024 закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. 05.08.2024 прокурор, як представник органу державної влади, який звернувся до суду в інтересах позивача, підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позові, який просив задовольнити. Відповідачка визнала позов, просила прийняти рішення згідно Закону. Пояснила, що вона не відчужила ділянку, оскільки незнала про вимогу закону, нотаріусом їй не було роз`яснено такого обов`язку. Представник Головного управління Держгеокадастру у Львівській області у судове засідання не з`явився, заяв чи клопотань до суду не подав. Кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Позов правомірно пред`явлено прокурором в інтересах держави, відповідно до положень статтей 121 та 131-1 Конституції України, ч. 4 ст. 56 ЦПК України, ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру». Законність представництва прокурором інтересів держави обґрунтована в позові та підтверджується правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у Постанові від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц. Звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання законності володіння іноземцем (громадянином російської федерації) земельних ділянок сільськогосподарського призначення, яке відбувається з порушенням вимог чинного законодавства. Підставою представництва прокурором інтересів держави у даному спорі є бездіяльність органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах - Головного управління Держгеокадастру у Львівській області. Правовий висновок щодо застосування ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» викладений у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 04.05.2018 приватним нотаріусом Червоноградського міського нотаріального округу Степчук І.С., [PERSON] , [INFO] , громадянка російської федерації, реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] , проживання зареєстроване за адресою: [ADDRESS] , прийняла у спадщину земельну ділянку, для ведення садівництва, кадастровий номер 4611800000:04:008:0069, що знаходиться за адресою: земельна ділянка № [NUMBER] , садівничий кооператив «Застава», місто Червоноград, загальною площею 0,0619 га. 04.05.2018 за [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, зареєстровано право власності на земельну ділянку із кадастровим номером 4611800000:04:008:0069, площею 0,0619 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, для ведення садівництва (номер запису на право власності 25996934, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 1545126346118). Згідно посвідки на постійне місце проживання ІН120298, виданої 31.08.2016, органом: 4601 [PERSON] , громадянка росії, місце проживання в Україні: [ADDRESS] . Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру, земельна ділянка із кадастровим номером 4611800000:04:008:0069, площею 0,0619 га відноситься до категорії земель - землі сільськогосподарського призначення, вид цільового призначення: 01.06 - для колективного садівництва. За вказаних обставин прокурором виявлено порушення статтей 13, 14, 41 Конституції України та статтей 81, 145 ЗК України (далі ЗК України), у зв`язку з перебуванням у приватній власності [PERSON] земельної ділянки сільськогосподарського призначення та невиконанням вимог закону щодо їх відчуження. Згідно з положеннями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (статті 14 Конституції України). У статті 26 Основного закону зазначено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Правовий статус та порядок використання земель сільськогосподарського призначення визначено ЗК України. Відповідно до частин 1, 2 статті 1 ЗК України земля в Україні є національним багатством і перебуває під особливою охороною закону. Право власності на землю гарантується. Частиною п`ятою статті 22 ЗК України визначено, що землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватись у власність іноземцям. Згідно з частиною 3 статті 81 ЗК України іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті уразі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно правовими угодами; б) викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; в) прийняття спадщини. Землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню (ч. 4 ст. 81 ЗК України). Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно з ч. «е» ст. 140 ЗК України, підставою припинення права власності на земельну ділянку є невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Відповідно до п. в ст. 143 ЗК України, примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку, зокрема, у разі її конфіскації. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом (ст. 41 Конституції України). За змістом частин 1, 2 статті 145 ЗК України, якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може набуватися нею у власність, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. У разі якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Приписами статті 14 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) встановлено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Таким чином, підставою виникнення зобов`язання є, зокрема, закон, що встановлює обов`язкові дії для того чи іншого суб`єкта, невиконання яких забезпечується відповідальністю. Статтею 354 ЦК України передбачено, що до особи може бути застосовано позбавлення права власності на майно за рішенням суду як санкція за вчинення правопорушення (конфіскація) у випадках, встановлених законом. Конфісковане майно переходить у власність держави безоплатно, крім випадків, визначених законом. За змістом частини 4 статті 145 ЗК України, конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику. З огляду на вищевикладене, права відповідача на отримання вартості конфіскованої земельної ділянки, принцип пропорційності та вимоги статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо втручання у права на мирне володіння майном будуть дотримані. Відповідно до ч. 1 ст. 140 ЗК України, яка кореспондується з п. 10 ч. 1 ст. 346 ЦК України, конфіскація за рішенням суду є підставою припинення права власності на земельну ділянку. У правовому висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові від 18.09.2013 (справа № 6-92 цс 13) зазначено, що основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення від 23.09.1982 у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції», від 11.03.2003 «Новоселецький проти України», від 01.06.2006 «Федоренко проти України»). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі ст. 1. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Суд вважає, що у даному випадку наявна справедлива рівновага між державним (суспільним) інтересом та приватним інтересом власника оспорюваних земельних ділянок, оскільки такий мав достатньо часу та засобів для реалізації свого права та виконання свого обов`язку, однак у встановлений законом строк земельну ділянку не відчужила, що порушує вимоги земельного законодавства та потребує невідкладного втручання уповноваженого органу. Вищевказане також узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у справі № 513/444/15-ц від 23.01.2018. Доводи відповідачки щодо постійного її проживання на території України, не мають вирішального значення, адже положеннями чинного законодавства України, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, визначені дії іноземців, яким є відповідачка, у разі переходу до них права власності на землі сільськогосподарського призначення. У матеріалах справи відсутні докази, що відповідачем після переходу до нього права власності на спірне майно вживались заходи щодо його відчуження, звернень до органів нотаріату з наміром відчужити вказану земельну ділянку та відмови нотаріуса. З огляду на наведене, судом не встановлено об`єктивних перешкод і поважних причин пропуску строку виконання відповідачем свого обов`язку щодо відчуження земельної ділянки сільськогосподарського призначення. Водночас [PERSON] , маючи посвідку на постійне проживання, відноситься до осіб, які постійно проживають на території України на законних підставах, відтак мала можливість звернутися до нотаріуса для вчинення відповідних дій з метою відчуження земельної ділянки, однак цього не зробила. Враховуючи вищевикладене, оскільки відповідачка, будучи громадянкою іншої держави (російської федерації), не відчужила протягом року після переходу до неї права власності земельну ділянку сільськогосподарського призначення, починаючи з 04.05.2018, згідно з вимогами статті 81 ЗК України, тому позовні вимоги прокурора щодо примусового припинення права власності відповідача на вказану земельну ділянку шляхом її конфіскації в порядку статті 145 ЗК України підлягають до задоволення. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, тому на підставі п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь Червоноградської окружної прокуратури Львівської області підлягають понесені судові витрати у вигляді судового збору у сумі 2\~147, 20 гривень, які підтверджені документально. На підставі викладеного,

Outcome: approved