Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до Трускавецького міського суду Львівської області з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей. Позовна заява мотивована тим, що через взаємне непорозуміння їхня сім`я розпалася та сторони перестали підтримувати подружні відносини. Оскільки, подружні стосунки неможливо поновити та шлюб носить формальний характер, просив шлюб між ними розірвати. Одночасно, просив суд залишити неповнолітніх дітей проживати разом із ним. Позивач у судове засідання не з`явилась, однак на адресу суду надійшла заява про слухання справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримує і просить їх задовольнити. Відповідачка в судове засідання не з`явився, однак до суду надійшла заява, в якій вона просить справу слухати у її відсутності. Позовні вимоги визнає повністю та не заперечує проти задоволення позову. Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно з ч. 4\~ст. 206 ЦПК України\~у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. У судовому засіданні встановлено, що 03 вересня 2011 року [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Трускавецького міського управління юстиції Львівської області, про що зроблений актовий запис за №139. Від спільного шлюбу у них народились діти донька [PERSON] , [INFO] та донька [PERSON] , [INFO] . Позивач з відповідачкою та разом з дітьми проживали до січня 2024 року. Спільне життя з відповідачкою не склалося через непорозуміння, побутові негаразди. У них різні погляди на сімейне життя та обов`язки. Шлюбні відносини між ними припинені з січня 2024 року, шлюб існує лише юридично. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливі. За домовленістю між сторонами доньки: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , залишаться проживати разом із батьком на повному його утриманні. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Судом встановлено, що шлюб між сторонами фактично розпався, сторони не підтримують подружніх відносин, відновлення сім`ї неможливе та суперечить\~ інтересам сторін, а тому суд приходить до переконання, що вимоги позивача є доведеними та такими що підлягають задоволенню. Суд вважає, що шлюб слід розірвати. Вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини після розірвання шлюбу, суд виходить з того, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Саме до такого висновку дійшов Верховний суд України у своїй постанові №200/952/18 від 15 січня 2020 року. Матеріали справи не містять доказів про наявність такого спору між сторонами. Крім того на підтвердження факту проживання доньок разом із позивачем, ним подано витяг №491 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 29.05.2024. Також згідно акта обстеження умов проживання здійсненого комісією Служби у справах дітей Трускавецької міської ради від 19.07.2024 року вбачається що за адресою: [ADDRESS] дійсно, фактично проживають [PERSON] та його діти: дочка [PERSON] [INFO] та донька [PERSON] [INFO] . Згідно вказаного акта, для виховання та розвитку дітей створені належні умови проживання, батько самостійно займається її вихованням та утриманням. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 р., яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789X11 (78912) від 27.02.1991 р. та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до принципів 2 та 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові й моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі свогю матір`ю, отже, правові підстави, передбачені вказаними нормами матеріального права, для розлучення дитини зі своєю матір`ю відсутні. Позиція, що дитина може бути розлучена з матір`ю у виняткових випадках, також викладена у рішенні Європейського Суду з прав людини від 18 грудня 2008 року № 39948/06 у справі «Савіни проти України». Ухвалюючи рішення в справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. Відповідно до статті 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з положеннями статті 9 зазначеної Конвенції, держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. А оскільки [PERSON] взмозі утримувати дітей, піклуватися про них належним чином, забезпечити їх житлом, харчуванням, освітою, тощо, а відтак заявлені вимоги в частині визначення місця проживання дітей з батьком підягають задоволенню. Крім того, судом враховано той факт, що при розгляді справ щодо місця проживання дитини, слід насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, виходити з балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Національне сімейне законодавство, яке будується на основі Конвенції про права дитини, передбачає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суд виходить з принципу рівності прав і обов`язків обох батьків, віддаючи перевагу тому з них, хто найбільше може створити найбільш сприятливі умови для дитини, інші обставини, що мають істотне значення. Враховуючи те, що встановлення факту породить для [PERSON] юридичні наслідки, іншого шляху для підтвердження даного факту не існує, суд вважає доведеним той факт, що [PERSON] самостійно виховує та утримує неповнолітніх дітей, а тому позовну заяву слід задовольнити в повному обсягу. Розподіл судових витрат слід вирішити відповідно до\~ст.141 ЦПК України, а тому з відповідачки на користь позивача слід стягнути судовий збір, сплачений ним при зверненні з позовною заявою до суду. \~ \~ \~ \~На підставі викладеного та

Outcome: approved