Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-05 00:00:00

11.07.2024 [PERSON] звернувся до Московського районного суду м. Харкова з позовною заявою про розірвання шлюбу. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 07.09.2002 сторони перебувають у шлюбі, який зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Московського районного управління юстиції м. Харкова, актовий запис № 988. Від вказаного шлюбу сторони мають дитину [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що спільне життя не склалось, у зв`язку з різними поглядами на життя та на вирішення питань, що постають у сімейному житті. Шлюбні відносини фактично припинені, спільне господарство не ведеться. Шлюб існує лише формально. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 15.07.2024 прийнято позовну заяву [PERSON] до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, призначено судове засідання та встановлено сторонам строки для подання заяв по суті справи. Позивач надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить не застосовувати строк для примирення та задовольнити позов. Відповідач надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, зазначила, що проти розірвання шлюбу не заперечує, підтримує позовні вимоги у повному обсязі. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, в межах заявлених позовних вимог, встановив наступне. Сторони перебувають у шлюбі, який зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Московського районного управління юстиції м. Харкова, актовий запис № 988 від 07.09.2002, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] . Згідно зі ст. 51 Конституції України та ч.1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Положенням ч.3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно зі ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як визначено ч.1 ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Вирішуючи питання про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу це одна з основних його засад. Шлюб це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка (ст. 24 СК України). Шлюб припиняється внаслідок його розірвання (ст. 104 СК України). Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Суд встановив, що шлюбні відносини між сторонами припинились, а шлюб носить формальний характер. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про можливість задоволення позовних вимог, оскільки подальше перебування у шлюбі суперечить інтересам сторін. На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач просить не стягувати із відповідача сплачений судовий збір, тому суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат. На підставі ч.3,4 ст.56, ст. 110, 112 СК України та

Outcome: approved