Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-28 00:00:00

Позивач звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за спожиту теплову енергію у розмірі 45 277,88 грн, а також інфляційну складову боргу - 16 646,56 грн, 3% річних - 3270,27 грн та судовий збір 2684 грн. Позов обґрунтовує тим, що об`єктом постачання теплової енергії є належне відповідачу нежитлове приміщення 145 у будинку [ADDRESS] . 09.12.2020 між Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (далі - КП «Київтеплоенерго») та [PERSON] укладено Договір № 26900030-03 на постачання теплової енергії. Облік теплової енергії здійснюється у відповідності до розділу 5 цього Договору, а обсяги постачання - у Додатку № 1 до Договору. Позивач вказує, що будинок обладнаний будинковим приладом обліку, що підтверджується актами про готовність вузла комерційного обліку до роботи та щомісячними відомостями обліку споживання теплової енергії. Позивач також зазначає, що у лютому 2021 року було зроблено перерахунок за спожиту теплову енергію за попередній період в сторону збільшення з жовтня 2018 року по листопад 2020 року включно. Посилаючись на те, що відповідач своєчасно не вносив плату за спожиту теплову енергію, в результаті чого утворилась заборгованість у розмірі 45 277,88 грн, яку просить стягнути з відповідача на свою користь з урахуванням індексу інфляції та 3% річних. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 20.12.2023 року відкрито провадження у цій цивільній справі за правилами спрощеного провадження, без повідомлення сторін, яким роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки. 26.02.2024 уповноважений представник відповідача [PERSON] в приміщенні суду отримала копію вказаної ухвали суду разом із копією позовної заяви та додатків до неї. 11.03.2024 до суду від представник відповідача [PERSON] - [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач зазначає, що останню сторінку Договору № 26900030-03 вона підписала 0912.2020 без підпису на сторінці з посиланням на ч. 2 ст. 631 ЦК України. Також вказує, що акт обстеження систем опалення підписаний позивачем та відповідачем 25 та 26 листопада 2020 року, тому вважає відсутні підстави для нарахування за жовтень 2018-листопад 2020 роки. Крім того, відповідно до цього акту теплолічильник прийнято на абонентський облік 25.11.2020. Просить у зв`язку з цим застосувати строк позовної давності. Крім того, відповідач зазначила, що додані до позову документи (акт-звіряння, рахунки-фактури) не направлялись позивачем їй на ознайомлення. Поряд з цим зазначила, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану, відсутні підстави для нарахування неустойки (пені, штрафу) за прострочення виконання зобов`язань. У відповіді на відзив, яка надійшла до суду 19.03.2024, КП «Київтеплоенерго» зазначає, що підписанням договору сторони погодили, що відповідно до ч. 3 ст. 631 ЦК України умови договору будуть застосовані до відносин між сторонами, які виникли до його укладення - з 01.05.2018, а припинення дії договору не звільняє від обов`язку повної сплати спожитої теплової енергії. Оскільки жодна із сторін не зверталася із заявою про припинення дії договору, тому він вважається пролонгованим. Вказує, що відповідно до п.1,2 Додатку 3 до Договору, розрахунки з відповідачем проводяться згідно з тарифами, затвердженими у встановленому законом порядку, які можуть змінюватися під час дії договору. За період фактичного постачання теплової енергії у гарячій воді (з жовтня 2018 року по квітень 2021 рік включно) при оформлені щомісячно рахунку-фактури останнім застосовувався затверджений тариф на теплову енергію, що підтверджується щомісячним обліковим записом до Договору. Нарахування за спожиту теплову енергію здійснювалось за період з грудня 2020 року по квітень 2021 року включно, але фактичне споживання та нарахування здійснювалось за період з жовтня 2018 року по квітень 2021 року, що відображено в розрахункових документах, а саме актах приймання-передавання товарної продукції та облікових картах. У жовтні 2021 року відповідач здійснив часткову оплату заборгованості за спірний період у розмірі 1 934,40 грн, що свідчить про визнання боргу. Крім того, відповідач не здійснював оплату за спожиту енергію з жовтня 2018 року, тому у лютому 2021 року позивач донарахував заборгованість за період з жовтня 2018 року по листопад 2020 року на суму 45 916,80 грн і включив в розрахунковий період з грудня 2020 року по квітень 2021 року (включно), оскільки коригування заборгованості відбулося у лютому 2021 року. Разом з тим, як стверджує позивач, відобразити таке коригування в розрахунку основного боргу не вбачається за можливе, оскільки як нарахування, так і видача актів приймання-передавання товарної продукції, облікової картки та рахунків фактури відбувається поточною датою. Відповідно до пункту 3 Додатку 4 до Договору споживач самостійно отримує ЦОК щомісяця з 12 по 15 число за адресою: [ADDRESS] . Оскільки у власності відповідача знаходиться нежитлове приміщення у будинку [ADDRESS] , тому окремий облік теплоспоживання відповідача пропорційно його опалювальній площі здійснюється за особовим рахунком [NUMBER] . Щодо застосування строку позовної давності, позивач у відповіді на відзив вказує, що строк позовної давності був продовжений на строк дії карантину відповідно до Закону України від 30.03.2020 № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» та у період воєнного стану відповідно до Закону України від 15.03.2022 № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період воєнного стану». Інших заяв по суті справи не надходило. Згідно вимог ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Таким чином, суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Правовідносини між сторонами регулюються нормами Цивільного кодексу України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про теплопостачання», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630 (далі - Правила). Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 (тут і далі в редакції Закону, чинної на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Згідно із частиною першою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються, зокрема, на комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо). Відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація) (стаття 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Відповідно до частин третьої, шостої статті 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» договір на надання житлово-комунальних послуг набирає чинності з моменту його укладення. У разі зникнення потреби в отриманні послуги або відмови споживача від користування послугою виконавця/виробника споживач має право розірвати договір у порядку, встановленому законом. Частиною першою статті 714 ЦК України передбачено, що за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. Відповідно до пункту 8 Правил послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення. Закон України «Про житлово-комунальні послуги» покладає на споживача обов`язок укласти договір про надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору, та оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом (пункти 1 і 5 частини третьої статті 20 Закону). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Наведені приписи закону свідчать про обов`язковість договору про надання житлово-комунальних послуг для споживача та неможливість останнього відмовитись від укладання договору, якщо ним споживаються комунальні послуги. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 27.12.2017 № 1693 Про деякі питання припинення Угоди щодо реалізації проекту укладання та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001, укладеної між Київською міською державною адміністрацією та акціонерною енергопостачальною компанією Київенерго КП Київтеплоенерго визначено підприємством, за яким закріплено на праві господарського відання майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, що повернуто з володіння та користування ПАТ Київенерго. За розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.04.2018 № 591 КП Київтеплоенерго видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам. Судом встановлено, що 09.12.2020 між ПАТ «Київенерго» та [PERSON] укладено договір № 2690090-03 на постачання теплової енергії, відповідно до якого позивач зобов`язався постачати теплову енергію за адресою: [ADDRESS] в період опалювального сезону у кількості та в обсягах згідно з додатком № 1 до цього договору, а відповідач зобов`язалася отримати її та оплатити вартість наданих послуг відповідно до умов, викладених в договорі. У додатку № 1 до вказаного договору сторони визначили обсяги постачання теплової енергії відповідачу, зокрема, орієнтовна вартість теплової енергії, відпущеної за поточний рік, відповідно до тарифів, діючих на момент укладення договору, становить 11 743,80 грн, ПДВ - 2 348,76 грн, а всього - 14 092,56 грн. Відповідно до статті 901 ЦПК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 903 ЦК України). У цій справі між сторонами склалися договірні відносини, за якими у нежитлове приміщення відповідача надавалися комунальні послуги, які вона була зобов`язана оплачувати відповідно до умов договору та вимог закону, оскільки фактично користувалася ними від загальнобудинкової системи теплової мережі. Згідно зі пунктами 3, 4 додатку № 1 зміна заявленого споживання теплової енергії за ініціативою абонента оформлюється як додаток до договору за 15 днів до початку розрахункового періоду. Дата зняття абонентом показників приладу обліку 22 число поточного місяця, надання звіту в Центр обслуговування клієнтів за адресою: [ADDRESS] , не пізніше 25 числа звітного місяця. При відсутності звіту у встановлений термін розрахунок виконується згідно договірних навантажень. Додатком № 3 до договору № 2690090-03 від 09.12.2020 передбачені тарифи на опалення у розмірі 1131,47 грн/Гкал без урахування ПДВ (а.с. 14). Додатком № 4 встановлений порядок розрахунку за теплову енергію, а саме пунктом 3 передбачено, що абонент щомісяця з 12 по 15 число самостійно отримує в Центрі обслуговування клієнтів акт звіряння розрахунків на початок розрахункового періоду (один примірник оформленого акту звірки абонент повертає в ЦОК), акт приймання-передавання товарної продукції, рахунок-фактуру, куди включені вартість теплової енергії на поточний місяцт з урахуванням остаточного сальдо розрахунків на початок розрахункового періоду (а.с. 15). КП «Київтеплоенерго» додало до позовної заяви облікові картки за період з грудня 2020 року по серпень 2021 року, у яких зазначено кількість використаних відповідачем за цей період Гкал та їх вартість (а.с. 20-26). До позовної заяви позивач додав відомості споживача (добові) споживання теплової енергії за адресою: [ADDRESS] , за спірний період (а.с. 57-77), а також корінці нарядів (а.с.48-51) для проведення для проведення включення абонента за особовим рахунком № [NUMBER] у зв`язку із початком опалювального сезону, а також відключення абонента за особовим рахунком № [NUMBER] у зв`язку із закінченням опалювального сезону. Відповідно до статті 67 ЖК Української РСР плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами. Статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені права та обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг, за якими споживач, зокрема, має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, та зобов`язаний оплачувати їх у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до частини першої статті 32 цього Закону плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Пунктом 30 Правил передбачено що споживач зобов`язаний оплачувати послуги в установлені договором строки та дотримуватися вимог нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг. Згідно з статтями 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію і у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії теплопостачальної організації остання має право на стягнення заборгованості. Виходячи зі змісту статті 526 ЦК України, цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. Отже, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якими вони фактично користувалися. Відповідач за умовами укладеного нею договору є споживачем послуг з централізованого опалення, які надавало ПАТ «Київенерго», однак не проводилась оплата спожитих комунальних послуг, а тому у неї наявні невиконані боргові зобов`язання перед КП «Київтеплоенерго». Як свідчать матеріали справи, будинок [ADDRESS] , підключений до мереж централізованого опалення, відтак комунальні послуги надавалися до приміщення відповідача і споживалися нею, а від наданих виконавцем послуг у встановленому законом порядку відповідач не відмовлялася. Враховуючи, що відповідач вимоги позивача в цій частині не спростувала належними та допустими доказами, свого контрозрахунку суду не надала, суд вважає, що наведений позивачем розрахунок заборгованості за спожиту теплову енергію є правильним, у зв`язку з чим з відповідача на користь позивача підлягає до стягненню 45 277,88 грн. За приписами статей 530, 610, 611, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. ЦК України передбачає спеціальні засоби, які забезпечують захист майнових інтересів кредитора на випадок невиконання чи неналежного виконання своїх зобов`язань боржником, які є видами забезпечення виконання зобов`язання. Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги. Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Разом з тим, суд не погоджується з наданим стороною позивача розрахунком 3 відсотків річних та інфляційних збитків, оскільки, з огляду на Постанову КМУ №206 від 05.03.2022, якою установлено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги. Ця постанова набирає чинності з дня її опублікування і застосовується з 24.02.2022. Починаючи з 24.02.2022 та на час звернення з даним позовом до суду в Україні запроваджено воєнного стан. Відповідно до п. 1 Постанови КМ № 1405 в редакції від 29.12.2023 установлено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення плати за житлово-комунальні послуги населенням (у тому числі населенням, що проживає у будинках, де створено об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, житлово-будівельні (житлові) кооперативи або яким послуги надаються управителем чи іншою уповноваженою співвласниками особою за колективним договором) в територіальних громадах, що розташовані на територіях, на яких ведуться бойові дії (територіях можливих бойових дій, активних бойових дій, активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси) або тимчасово окупованих Російською Федерацією, відповідно до переліку, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій (до дати припинення можливості бойових дій, завершення бойових дій, завершення тимчасової окупації), або якщо нерухоме майно споживача було пошкоджено внаслідок воєнних (бойових) дій за умови інформування про такі випадки відповідного виконавця комунальної послуги (для послуги розподілу природного газу з урахуванням вимог Правил безпеки систем газопостачання, затверджених наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості від 15 травня 2015 р. № 285). Таким чином три відсотки річних та інфляційні збитки, у даній справі, мають бути розраховані до 24.02.2022. Згідно із наданого позивачем розрахунку трьох відсотків річних та інфляційних збитків, які розраховані за період з 24.02.2022 по 30.06.2023, стягненню не підлягають у зв`язку із встановленою забороною відповідно до Постанови КМУ №206 від 05.03.2022. Враховуючи викладене з відповідача на користь позивача підлягає до стягненню інфляційні втрати в сумі 5 118,71 грн та 3% річних в сумі 1 450,46 грн за період з 01.12.2020 по 23.02.2022. Щодо доводів про застосування строків позовної давності суд дійшов до наступних висновків За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається від дня коли особа (Позивач) довідався про порушення свого права, з певного моменту (факту) (ст. 261 ЦК України). В даному випадку, позивач довідувався про порушення свого права щомісячно - періодично, після кожної періодичної не сплати відповідачем боргу за надані послуги позивачем. Тобто, перебіг загальної позовної давності починався з кожного місяця заборгованості. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Частиною 5 ст. 261 ЦК України визначено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, №22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09,§ 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). 02.04.2020 набув чинності Закон України від 30.03.2020 №540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положения» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211«Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19», із подальшими змінами, на усій території України установлено карантин з 12.03.2020 до 31.07.2020. Дію карантину, встановленого цією Постановою, неодноразово було продовжено і Постановою КМУ № від 27.06.2023 № 651 відмінено з 30.06.2023 дію карантину на всій території України. Так як від 02.04.2020 набув чинності Закон України від 30.03.2020 №540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12. Пунктом 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України встановлено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 2 57, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Тобто строк позовної давності за вимогою про стягнення з відповідача заборгованості в силу пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України продовжено на строк дії карантину. Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID- 19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено на всій території України карантин з 12.03.2020 року. Таким чином, строк позовної давності обраховується починаючи від березня 2017 року. Дію карантину неодноразово було продовжено на всій території України, востаннє постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2023 № 383 до 30.06.2023. Беручи до уваги викладене вище, встановлений на території України карантин з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), діяв з 12.03.2020 до 30.06.2023. Крім того, Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом № 2102-IX від 24.02.2022, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022, який є діючим на час розгляду справи в суді. Згідно з п.19 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Таким чином, позивачем не пропущено трирічний строк позовної давності звернення з позовними вимогами до суду, оскільки на час подання позовної заяви такий строк був продовжений, ураховуючи зазначене. З огляду на викладене, суд вважає, що КП «Київтеплоенерго» не було пропущено строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості, про що свідчить судова практика у справі №758/4358/21 та у справі 910/21570/21. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. З огляду на викладене, з урахуванням усіх наданих сторонами доказів, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову. В порядку статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, ураховуючи часткове задоволення позову, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що становить 79,53% у розмірі 2 134,58 грн. Враховуючи наведене та

Outcome: partial