Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-01 00:00:00

У листопаді 2021 року [PERSON] звернулася до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , в якому просить: - визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що не має права на спадкування після смерті [PERSON] , який помер [INFO] ; - виключити відомості про [PERSON] , як батька [PERSON] , з актового запису № 16 від 23 вересня 1997 року про народження [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що після смерті [PERSON] відкрилася спадщина та позивач як спадкоємець першої черги звернулася до Другої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, а державним нотаріусом було заведено спадкову справу № 595/2021. Однак, як стало відомо позивачу, 20 жовтня 2021 року до державного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини також звернувся [PERSON] , який, посилаючись на одержане ним свідоцтво про народження, вважає себе сином померлого, а отже, і спадкоємцем [PERSON] . Позивач стверджує, що [PERSON] ніколи не був та не є батьком [PERSON] , його не всиновлював та жодних родинних зв`язків з ним не мав. У підтвердження своєї позиції позивач вказує, що [PERSON] у 1990 році перебував у шлюбі з [PERSON] , однак 13 листопада 1990 року з нею розлучився, про що 13 листопада 1990 року відділом РАЦС Харківського РШК у м. Києві було внесено актовий запис №591. Дітей у вказаному шлюбі померлого [PERSON] з [PERSON] , яка на цей час також померла, не було. Як зазначає позивач, після смерті [PERSON] вона знайшла інформацію, що колишня дружина [PERSON] - [PERSON] у 1997 році, не перебуваючи у шлюбі, звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області із заявою про усиновлення, в якій зазначала, що проживає сама, має своє житло, працює, не хворіє і має бажання усиновити з Боярського будинку дитини хлопчика [INFO] - [PERSON] . Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 серпня 1997 року у справі №2-1093/97 за заявою [PERSON] про усиновлення, треті особи - Орган опіки і піклування, Будинок дитини, дозволено [PERSON] усиновити [PERSON] , [INFO] з Київського обласного будинку дитини та внесені слідуючі зміни в актовий запис про народження [PERSON] , [INFO] №203: прізвище, ім`я та по батькові вирішено записати: [PERSON] , Батько: [PERSON] , Мати: [PERSON] . Позивач наголошує, що із заявою до суду про усиновлення зверталася [PERSON] , рішення суду про надання дозволу на усиновлення стосується лише [PERSON] , [PERSON] у вказаному рішенні суду не фігурує ні як заявник, ні як усиновлювач, у судовому розгляді участі не брав, а єдиною підставою для внесення відомостей про батька [PERSON] (після усиновлення - [PERSON] ) до акту цивільного стану стала інформація, викладена судом у резолютивній частині, яка була визначена у такій формі за клопотанням усиновлювачки - [PERSON] . При цьому чинними на той час положеннями сімейного законодавства жодним чином не обмежувалося право осіб, що не перебувають у шлюбі, самостійно усиновити дитину, чим, вочевидь, і скористалася [PERSON] при зверненні до суду із заявою проусиновлення, яка була подана нею одноособово. З огляду на викладене позивач вважає, що відповідач не був усиновленим [PERSON] , а отже відомості про [PERSON] підлягають виключенню з актового запису про народження [PERSON] . Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 9 листопада 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 753/21979/21 за правилами загального провадження, призначено справу до розгляду на 18 січня 2022 року. 09 грудня 2021 року відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позову. Заперечення проти позову відповідач мотивував тим, що [PERSON] вважає себе спадкоємцем першої черги, а тому 20 жовтня 2021 року подав заяву про прийняття спадщини до державної нотаріальної контори. Як стверджує відповідач, розлучення [PERSON] та [PERSON] довгий час було формальним і вони вдалися до таких дій з метою збереження житла та отримання нового житла. З цією метою 13 лютого 1990 року [PERSON] дійсно подала у відділ ЗАГС заяву про розлучення і шлюб був офіційно розірваний 13 листопада 1990 року, проте [PERSON] та [PERSON] продовжували проживати разом. Рішенням суду від 05 лютого 1992 року [PERSON] надано дозвіл на використання однокімнатної квартири [ADDRESS] , при цьому встановлено, що [PERSON] також не втратив право на використання цієї квартири. Таким чином, відповідач стверджує, що розірвання шлюбу 13 листопада 1990 року було формальним, батьки спільно проживали, разом у 1996-1997 роках приходили до дитячого будинку, де довгий час спілкувалися з відповідачем. Відповідач звертає увагу, що рішення суду про усиновлення не оприлюднено на сайті судової влади в Єдиному державному реєстрі судових рішень, це рішення є у дружини [PERSON] , який вочевидь його зберігав та знав про його зміст і за життя [PERSON] не висловлював своєї незгоди з текстом рішення та не оспорював його. Новий шлюб був укладений з [PERSON] лише 24 вересня 2010 року, вже після того як [PERSON] , з його згоди, був включений до актового запису про народження усиновленого [PERSON] . Тобто, рішення про включення його як батька дитини він приймав самостійно та одноособово. [PERSON] ніколи не заперечував щодо визначення його як батька дитини та навпаки вчиняв юридично значимі дії які підтверджують його обізнаність та відповідальність, як батька [PERSON] . Так, відповідач вказує, що 12 червня 1998 року [PERSON] як батько [PERSON] у державного нотаріуса Берегівської державної нотаріальної контори Кун І.П. надав нотаріально посвідчену згоду на вклеювання фотокарточки сина - [PERSON] , [INFO] , у проїзний документ його бабусі - [PERSON] . Одночасно [PERSON] і [PERSON] надавали згоду на поїздку сина - [PERSON] за кордон разом з бабусею - [PERSON] . Надаючи таку згоду [PERSON] діяв добровільно, при вільному волевиявленні, розуміючи значення своїх дій. Жодного разу, починаючи з 1997 року, [PERSON] не заявляв свою незгоду про визначення його як батька у свідоцтві про народження [PERSON] , хоча знав про це, що підтверджується наведеним письмовим доказом. Отже, відповідач вважає, що жодної з підстав передбачених законодавством для усунення [PERSON] від спадкування після смерті [PERSON] немає і в позові не зазначено. Щодо виключення відомостей про батька з актового запису про народження дитини, відповідач зазначає, що [PERSON] , достовірно знаючи, що він записаний батьком [PERSON] , не звертався при житті до суду з заявою про виключення свого імені як батька з актового запису, натомість він виконував свої обов`язки як батько дитини, надаючи кожного разу свою письмову, нотаріально посвідчену згоду на виїзд дитини за кордон, а отже достовірно знав, що він записаний батьком дитини, та жодного разу при житті не оспорював цей факт. 20 грудня 2021 року позивач подав відповідь на відзив, у якій зазначив, що за змістом ч. 1 ст. 1260 ЦК України можливість спадкування пов`язується з фактом усиновлення особи, натомість, [PERSON] відповідача не всиновлював та участі у його усиновленні не брав. У рішенні Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 серпня 1997 року у справі №2-1093/97 [PERSON] не фігурує ні як заявник, ні як усиновлювач, у судовому розгляді участі не брав, про що безпосередньо свідчить резолютивна частина зазначеного судового рішення. Також відсутні будь-які докази, які підтверджують посилання відповідача, що [PERSON] з його згоди був включений до актового запису про народження [PERSON] . Позивач також заперечує, що після розлучення 13 листопада 1990 року [PERSON] продовжував проживати з [PERSON] однією сім`єю, в тому числі і у 1997 році під час усиновлення Відповідача. Відповідні доводи відповідача позивач спростовує тим, що (1) у рішенні Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 серпня 1997 року у справі №2-1093/97 вказано, що заявниця проживає сама, матеріально забезпечена, має своє житло, працює, не хворіє, негативних захворювань не має і бажає всиновити дитину, яка знаходиться у Боярському будинку дитини, а батьки її позбавлені батьківських прав; (2) з рішення Київського міського суду від 05 лютого 1992 року у справі за позовом Київського заводу «Буревісник» за позовом до [PERSON] про виселення з квартири [ADDRESS] вбачається, що з квартири по [ADDRESS] виписався тільки [PERSON] , який отримав квартиру за адресою: [ADDRESS] , а [PERSON] відмовилася звільняти спірну квартиру, у рішенні зазначено, що [PERSON] проживати разом з [PERSON] не бажає та вона одна залишилася проживати у спірній квартирі по [ADDRESS] останній переселився сам і зареєстрований там один; (3) копією паспорту [PERSON] , з якої слідує, що 02 листопада 1990 року [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , натомість [PERSON] продовжувала проживати за адресою: [ADDRESS] . Щодо заяви від 12 червня 1998 року зі згодою на виїзд [PERSON] позивач вказує, що [PERSON] ніколи не був у місті Берегово Закарпатської області, [PERSON] ніколи не проживав адресою, вказаною у заяві, по [ADDRESS] , і очевидним є те, що підпис, виконаний на долученій відповідачем копії заяви, не належить [PERSON] . Ухвалою суду від 18 січня 2022 року залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору на стороні відповідача Печерський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ); витребувано у Києво-Святошинського районного суду Київської області матеріали справи № 2-1093/97 за позовом [PERSON] про усиновлення для огляду у судовому засіданні або належним чином засвідчені копії матеріали справи № 2-1093/97 для їх долучення; витребувано у Печерського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ): - відомості про підстави внесення змін до актового запису № 16 від 23 вересня 1997 року про народження [PERSON] , [INFO] ; - належим чином засвідчені копії документів, на підставі яких внесено зміни до актового запису № 16 від 23 вересня 1997 року про народження [PERSON] , [INFO] , зокрема копію заяви про поновлення актового запису; - належим чином засвідчені копії документів, на підставі яких поновлено актовий запис про народження [PERSON] , [INFO] ; - відомості про те, чи звертався до Печерського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) [PERSON] , [INFO] , із заявою щодо визнання його батьківства щодо [PERSON] , чи ухвалювалося органами державної реєстрації актів цивільного стану рішення про анулювання свідоцтва про народження [PERSON] та підстави такого анулювання. 03 травня 2022 року Києво-Святошинський районний суд Київської області на виконання ухвали суду надіслав копію матеріалів справи № 2-1093/97 за позовом [PERSON] про усиновлення. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 11 травня 2023 року призначено у цивільній справі № 753/21979/21 посмертну судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (03057, м. Київ, вул. Смоленська, 6). Провадження у справі № 753/21979/21 зупинено на час проведення судової експертизи. 14 листопада 2023 року до суду надійшли матеріали справи разом з висновком експерта. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 05 грудня 2023 року поновлено провадження у справі, призначено підготовче засідання на 23 січня 2024 року. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 23 січня 2024 року підготовче провадження у справі № 753/21979/21 закрито, призначено справу до судового розгляду по суті та визначено дати судових засідань з розгляду справи, викликано як свідка у судове засідання з розгляду справи № 753/21979/21 [PERSON] . Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, дійшов таких висновків. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 15,16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або заперечення, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу. Згідно з пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 зазначено, що визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України). Судом встановлено, що 24 вересня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 526, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . [INFO] [PERSON] помер, про що 02 травня 2021 року Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина та Другою київською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа №595/2021. 06 серпня 2021 року [PERSON] звернулася до Другої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. 20 жовтня 2021 року до державного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини як син померлого [PERSON] також звернувся [PERSON] , надавши на підтвердження родинного зв`язку з померлим свідоцтво про народження серії [NUMBER] . Частинами першою, другою статті 1220 ЦК України визначено, шо спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Як передбачено статтею 1260 ЦК України, у разі спадкування за законом усиновлений та його нащадки, з одного боку, та усиновлювач і його родичі - з другого, прирівнюються до родичів за походженням. Згідно з частиною першою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Велика Палата Верховного Суду у пунктах 69-73 постанови від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14- 90цс19) зробила висновок, що кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України), а цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Оскільки відповідач звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини як усиновлений син померлого і є спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] , що оспорюється позивачем, яка також є спадкоємцем першої черги, і обидва звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини, отримання відповідачем спадщини на частину майна померлого, порушує інтереси позивача та обмежує її у набутті права власності на спадкове майно її померлого чоловіка. Статтею 101 Кодексу про шлюб та сім`ю України було визначено, що усиновлення (удочеріння) є оформлене спеціальним юридичним актом прийняття в сім`ю неповнолітньої дитини на правах сина чи дочки. Згідно із статтею 207 Сімейного кодексу України усиновленням є прийняття усиновлювачем у свою сім`ю особи на правах дочки чи сина, що здійснене на підставі рішення суду, крім випадку, передбаченого статтею 282 цього Кодексу. За своєю правовою природою усиновлення як юридичний акт включає до свого змісту (1) волевиявлення осіб, які висловили бажання усиновити дитину, (2) батьків, які дали згоду на усиновлення дитини, або інших осіб, установлених законом, (3) самої дитини, (4) волевиявлення держави, виражене у відповідному судовому рішенні, без якого правовідносини усиновлення виникнути не можуть. Таке рішення суду входить до змісту акта усиновлення як невід`ємна його частина. Нормами Кодексу про шлюб та сім`ю України, чинного на дату ухвалення рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 серпня 1997 року у справі №2-1093/97 за позовом [PERSON] про усиновлення, було передбачено, що усиновлення дітей провадиться за заявою особи, яка бажає усиновити дитину, у судовому порядку. Присутність усиновителів при прийнятті рішення про усиновлення є обов`язковою (стаття 102 КпШС України). Статтями 114, 115 КпШС України визначалося, що на прохання усиновителя в рішенні про усиновлення повинно бути зазначено, що усиновлюваному присвоюється прізвище усиновителя і по батькові за його іменем. При усиновленні жінкою по батькові присвоюється за її вказівкою. На бажання усиновителя може бути також змінено й ім`я усиновлюваної дитини. На прохання усиновителів вони можуть бути записані в книгах записів народжень як батьки усиновленого. Такий запис робиться відділом запису актів громадянського стану на підставі рішення про усиновлення. У разі присвоєння усиновленому прізвища усиновителя, імені і по батькові за іменем усиновителя або ж запису усиновителя як батька усиновленого відділ запису актів громадянського стану вносить до актового запису про народження усиновленого відповідні зміни і видає нове свідоцтво про народження з урахуванням зроблених змін. Раніше видане свідоцтво про народження анулюється. Як слідує з матеріалів справи [PERSON] перебував з [PERSON] у шлюбі, який був розірваний 13 листопада 1990 року, про що відділом РАЦС Харківського РШК у м. Києві було внесено актовий запис №591 Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 серпня 1997 року у справі №2-1093/97 за позовом [PERSON] , за участю третіх осіб Орган опіки і піклування, Будинок дитини, про усиновлення, дозволено [PERSON] усиновити [PERSON] , [INFO] з Київського обласного будинку дитини. Цим рішенням також внесено слідуючі зміни в актовий запис про народження [PERSON] , [INFO] №203, зроблений 12.05.1995 в ЗАГС Фастівського міськвиконкому: прізвище, ім`я та по батькові записати: [PERSON] , місце народження: м. Київ, дата народження: [INFO] ; Батько - [PERSON] , українець; Мати: [PERSON] , росіянка. Національність - українець. Зі змісту вказаного рішення суду слідує, що - із заявою про усиновлення до суду зверталася [PERSON] , яка виявила намір усиновити дитину; - судом було встановлено, що заявниця проживає сама, працює, забезпечена житлом та матеріально, не хворіє негативними захворюваннями; - [PERSON] не брав у розгляді справи у будь-якому статусі; - суд дійшов висновку, що згідно із ст. 101-1 КЗпШС України заявниця може бути усиновителькою, про що зазначено у мотивувальній частині рішення; - рішенням суду надано дозвіл на усиновлення лише [PERSON] ; Крім цього, у матеріалах цивільної справи №2-1093/97 наявне рішення Ради опіки і піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації № 70 від 27 червня 1997 року, яким надано згоду [PERSON] на усиновлення [PERSON] , [INFO] , оформивши усиновлення, як усиновлення дитини матір`ю-одиначкою. З змістом статті 113 КпШС України усиновлення настає з часу набрання чинності рішенням суду про усиновлення. За вказаних вище обставини і правового регулювання процедури усиновлення на час її здійснення, померлий [PERSON] не був усиновлювачем [PERSON] , оскільки у встановленому КпШС України порядку не здійснив волевиявлення щодо усиновлення, участі у розгляді цього питання не брав, відповідне судове рішення щодо усиновлення ним відповідача не ухвалювалося. Відповідно [PERSON] не є усиновленим сином померлого [PERSON] . З огляду на вказані обставини вказівка у актовому записі про народження [PERSON] про те, що його батьком є [PERSON] , само по собі не спростовує цього висновку. Як передбачено статтею 1260 ЦК України у разі спадкування за законом усиновлений та його нащадки, з одного боку, та усиновлювач і його родичі - з другого, прирівнюються до родичів за походженням. Таким чином, оскільки відповідач не є усиновленим сином померлого, він не має права на спадкування після смерті [PERSON] . Суд при цьому відхиляє доводи відповідача та подані на їх підтвердження докази, в тому числі і показання свідка [PERSON] , суть яких зводяться до того, що [PERSON] ніколи не заперечував щодо визначення його як батька дитини та вчиняв фактичні і юридично значимі дії, які підтверджують його обізнаність та відповідальність, як батька [PERSON] , оскільки правове значення для набуття [PERSON] та [PERSON] правового статусу усиновлювача та усиновленого є визначення їх такими відповідним судовим рішення. У цій справі таке рішення відсутнє. Щодо посилання відповідача про включення [PERSON] до актового запису про народження усиновленого [PERSON] за його згоди і прийняття такого рішення ним самостійно та одноособово, суд зауважує, що матеріали справи не містять жодних доказів, які б підтверджували волевиявлення [PERSON] , реалізоване у визначеному законом порядку та в межах передбаченої законом правової процедури, бути записаним батьком [PERSON] . Посилання відповідача, що 12 червня 1998 року [PERSON] як батько [PERSON] у державного нотаріуса Берегівської державної нотаріальної контори Кун І.П. надав нотаріально посвідчену згоду на вклеювання фотокарточки сина - [PERSON] , [INFO] , у проїзний документ його бабусі - [PERSON] , та згоду на поїздку за кордон разом з бабусею, суд відхиляє, оскільки згідно з висновком експерта за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи від 23 жовтня 2023 року № 23797/23-32 підпис від імені [PERSON] , що міститься графі «ПІДПИСИ» в заяві від 12.06.1998, засвідченій державним нотаріусом Берегівської державної нотаріальної контори КУН І.П. та зареєстрованій в реєстрі за № 1-2147, виконано не [PERSON] , а іншою особою. У контексті заперечень відповідача проти позову суд також зауважує, що права та обов`язки матері, батька і дитини за загальним правилом ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану (стаття 121 СК України). Такі ж за змістом взаємні особисті немайнові та майнові права і обов`язки і у такому ж обсязі, який мають батьки щодо дитини, виникають з моменту усиновлення (частини четверта та п`ята статті 232 СК України). Водночас ці інститути сімейного права мають різне правове регулювання, а тому суд вважає помилковими посилання відповідача на норми, що регулюють встановлення та оспорювання батьківства, в тому числі і після смерті особи, записаної батьком дитини (і як наслідок виключення відомостей про батька з актового запису про народження дитини), оскільки таке правове регулювання застосовується щодо особи, яка є біологічним батьком дитини та не є застосовними у правовідносинах усиновлення. Щодо вимог про виключення відомостей про [PERSON] , як батька [PERSON] , з актового запису № 16 від 23 вересня 1997 року про народження [PERSON] суд зауважує таке. Згідно з Повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження щодо [PERSON] , його батьками вказані: батько - [PERSON] , дата народження «-», громадянство - громадянин України, національність - росіянин; мати - [PERSON] , дата народження «-», громадянство - громадянин України, національність - росіянка. Вказаний витяг містить застереження, що державна реєстрація народження проведена відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (за вказівкою матері); первинний запис про народження № 203 від 12 травня 1995 року складений Фастівським відділом РАГС Київської області. Підстави відновлення запису: Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області про усиновлення від 26 серпня 1997 року. Так, вказаним рішенням суду внесені зміни в актовий запис про народження [PERSON] , [INFO] №203, зроблений 12.05.1995 в ЗАГС Фастівського міськвиконкому: прізвище, ім`я та по батькові записати: [PERSON] , місце народження: м. Київ, дата народження: [INFO] ; Батько - [PERSON] , українець; Мати: [PERSON] , росіянка. Національність - українець. При цьому згідно із свідоцтвом про народження [PERSON] [NUMBER] його батьками було вказано: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . Статтею 114 КпШС України визначено, що на прохання усиновителя в рішенні про усиновлення повинно бути зазначено, що усиновлюваному присвоюється прізвище усиновителя і по батькові за його іменем. При усиновленні жінкою по батькові присвоюється за її вказівкою. На бажання усиновителя може бути також змінено й ім`я усиновлюваної дитини. За змістом статті 136 СК України, на яку посилається позивач в обґрунтування своїх вимог, особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126і 127цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження. Отже, предметом доказування в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною. У разі доведеності цієї обставини суд постановляє рішення про виключення оспорених відомостей з актового запису про народження дитини (таки висновок викладений, зокрема у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 квітня 2022 року у справі № 201/6658/18). Натомість, у цій справі відомості про батька дитини до актового запису про народження були внесені відповідно до заяви [PERSON] та на підставі рішення суду. Статтею 129 Конституції України обов`язковість судового рішення визначена основною засадою судочинства. За таких обставин суд вважає, що положення статті 136 СК України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, а тому у позові в частині вимог про виключення відомостей про [PERSON] , як батька [PERSON] , з актового запису № 16 від 23 вересня 1997 року про народження [PERSON] , слід відмовити. За таких обставин позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Судові витрати відповідно до статті 141 ЦПК України покладаються на відповідача пропорційно задоволеним вимогам.

Outcome: partial