Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-31 00:00:00

Представник позивача звернувся в суд та просить стягнути з відповідача 129142,1грн. заборгованості за кредитним договором та судові витрати. Свої вимоги мотивує наступним. 18.10.2017 року між Акціонерним товариством «Креді Агріколь Банк»\~ (далі АТ «Креді Агріколь Банк») та [PERSON] \~ було укладено кредитний договір №1/3174612 за умовами якого відповідачу надано кошти в сумі 205020,00 грн, а відповідач зобов`язувався їх повернути відповідно до графіку платежів та сплатити відсотки за користування кредитом. Кредит надано в готівковій формі у національній валюті строком на 60 місяців зі сплатою 9% річних та 1,70% комісійної винагороди щомісячно. Банк свої зобов`язання за даним договором виконав у повному обсязі. 23.01.2023 року між АТ «Креді Агріколь Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» було укладено договір відступлення права грошової вимоги №1-2023, згідно умов якого останній набув статусу нового кредитора та отримав право грошової вимоги до боржників, включаючи і відповідача у справі. Посилаючись на те, що відповідач не виконав свого обов`язку за договором позики, після відступлення позивачу права грошової вимоги до відповідача, не здійснив жодного платежу для погашення існуючої заборгованості, позивач просив стягнути з відповідача суму заборгованості в судовому порядку а саме 129142,1грн.: залишок за тілом кредиту 0грн., сума простроченого тіла кредиту - 47363,21грн., проценти 177,61грн., прострочені проценти 14050,89грн., комісія 3485,34грн., прострочена комісія 64065,46грн. Ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 13.02.2024 року відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 11.03.2024 року на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] \~ до ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал», третя особа без самостійних вимог ПАТ «Креді Агріколь Банк» у якій просить суд зобов`язати ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» здійснити перерахунок платежів за комплексним договором №1/3174612 від 18.10.2017р. з часу його укладення до 22.122021р. та зарахувати сплачені кошти на зарахування комісії в рахунок погашення основного боргу та відсотків по кредитному договору а також стягнути 81436,53грн. безпідставно набутих коштів та витрат на правову допомогу. В своє обґрунтування [PERSON] зазначає, що\~ 18.10.2017р. між ним та ПАТ «Креді Агріколь Банк» та ТзОВ «Страхова компанія «АХА страхування життя» було укладено комплексний договір №1/3174612 згідно якого він отримав кредити в розмірі 205020,00 грн, зі сплатою 9% процентної ставки строком на 60 місяців (до 17.10.2022р.). Згідно п.1.3.2. вказаного договору встановлено, що під час користування кредитом Банк надає Позичальнику послуги з щомісячного обслуговування кредитної заборгованості, за надання яких встановлена плата, а саме комісійна винагорода за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 1,70% у місяць від суми кредиту. Однак згідно таблиці обчислення загальної вартості кредиту\~ за період з 18.10.2017р. 17.10.2022р. загальна вартість комісії за обслуговування кредитної заборгованості становить 209120,40грн., а загалом [PERSON] сплатив 50 платежів за обслуговування кредитної заборгованості на суму 141867,85грн. Зазначає, що така плата за послугу банку, яка згідно ЗУ «Про споживче кредитування» повинна надаватися безкоштовно, є несправедливою а тому є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідач [PERSON] (позивач за зустрічним позовом) зазначає, що ним сплачувалися щомісячні платежі на виконання умов кредитного договору, проте з урахуванням нікчемності п.1.3.2. та п.2.2. кредитного договору вважає, що сплачені ним платежі в сумі 141867,85грн. підлягають поверненню (комісія за обслуговування кредитної заборгованості) оскільки банком така послуга не надавалася. Ухвалою суду від 13.02.2024р. здійснено перехід з розгляду справи від спрощеного провадження до загального позовного провадження, прийнято зустрічний позов та надано термін для написання відзиву. У відзиві на зустрічну позовну заяву представник ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» зазначає, що Банк надав [PERSON] кредиті кошти на умовах кредитного договору, який останній розумів та підписав без заперечень, почав платити кошти для погашення заборгованості проте в порушення умов договору та ст.509, ст.526, ст. 1054 ЦК України не виконав своєчасно та в повному обсязі свої зобов`язання. Зазначає, що зміст кредитного договору складає як\~ основне зобов`язання так і реально існуючі правовідносини що випливають з нього, а тому відповідач (позивач за зустрічним позовом) прийняв правила та тарифи Банку, ознайомився та погодився з ними, а тому первісний позов про стягнення заборгованості за кредитним договором, в тому числі і комісійної винагороди, є цілком справедливим а зустрічний позов є безпідставним та таким, що спрямований на уникнення відповідальності за невиконане зобов`язання. Окрім того, представник позивача\~ за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) просить суд застосувати строки позовної давності щодо визнання недійсним кредитного договору в частині нарахування комісії, оскільки з дати підписання договору 18.10.2017р. (з моменту коли особа дізналася що його право порушено) перебіг позовної давності завершився 18.10.2020р., [PERSON] не ставить питання щодо його поновлення, а відтак це є підставою для відмови у такому позові. Представник позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом)\~ ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» в судове засідання не прибула, на адресу суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує повністю та просить відмовити у зустрічному позові. [PERSON] відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) в судове засідання не прибув, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, проти первісного позову заперечує та просить відмовити, підтримує повністю зустрічну позовну заяву. Представник третьої особи за зустрічним позовом АТ «Креді Агріколь Банк» в судове засідання не прибув та не повідомив суд про причини неявки, заяв чи клопотань щодо справи на адресу суду не поступало. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши письмові докази окремо та в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. 17.10.2017 року [PERSON] звернувся до ПАТ «Креді Агріколь Банк» із заявою анкетою на отримання готівкового кредиту «Свобода» на суму 205020,00грн. Також 18.10.2017 року між ПАТ «Креді Агріколь Банк» та [PERSON] було укладено договір про надання банківських послуг №466701/3174612 згідно якого Банк надає на вимогу клієнта послугу та зобов`язується належним чином виконувати зобов`язання та здійснювати оплату за отримані банківські послуги. Розмір грошових вимог Банку визначається на підставі Договору у чітко встановленій сумі на конкретний час протягом дії Договору. Судом встановлено, що 18.10.2017 року між ПАТ «Креді Агріколь Банк» (далі Банк), [PERSON] (Позичальник) та ТзДВ «Страхова компанія «АХА Страхування Життя» (Страховик) було укладено комплексний кредитний договір № 1/3174612 відповідно до якого Позичальнику були надані кредитні кошти в сумі 205020,00грн. строком на 60 місяців (до 17.10.2022р. термін повернення кредиту) і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом 9% річних щомісячно до моменту повного погашення, комісійної винагороди в розмірі 1,70%у місяць від суми кредиту. Згідно Додатку 1до комплексного кредитного договору № 1/3174612 від 18.10.2017 року загальна вартість кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором становить 464553,03грн. За п.2.3 комплексного кредитного договору підписанням цього договору Позичальник підтверджує, що він у письмовій формі\~ у повному обсязі отримав від Банку інформацію, визначену ЗУ «Про споживче кредитування» та/або іншими нормативно-правовими актами, що регулюють це питання. Згідно з виписки рахунку ПАТ «Креді Агріколь Банк» від 18.10.2017 року вбачається, що [PERSON] отримав переказ у національній валюті згідно кредитного договору № 1/3174612. 23.01.2023 року між ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» та АТ «Креді Агріколь Банк» укладений договір відступлення прав вимоги №1-2023, відповідно до умов якого позивач набув права грошових вимог кредитора за кредитними договорами, включаючи право вимагати від боржників належного виконання всіх грошових та інших зобов`язань боржників за кредитними договорами. Таким чином відбулось відступлення права вимоги, в тому числі за укладеним між АТ «Креді Агріколь Банк» та [PERSON] за кредитним договором №1/3174612 від 18.10.2017 року. За положеннями п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1ст. 516 ЦК України заміна кредитодавця у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено законом чи договором. У відповідності до статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Відповідно до розрахунку заборгованості перед АТ «Креді Агріколь Банк» за кредитним договором №1/3174612 від 18.10.2017 року [PERSON] складає 129142,51грн., з яких: 0,00грн. рахунок строкової заборгованості, 47363,21грн. рахунок простроченої заборгованості, 177,61грн. нараховані відсотки, 14050,89грн. прострочені відсотки, 3485,34грн. комісія, 64065,46грн. прострочена комісія. 07.12.2023 року позивач направив на адресу відповідача претензію з вимогою виконати зобов`язання до 24.02.2023р. за новими реквізитами та запропоновано звернутися для узгодження індивідуального графіка погашення. Разом з тим, суд не може погодитися з розміром заборгованості, яку просить стягнути позивач, з огляду на таке. За правилами статей 526, 530, 610 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України). Частиною першою статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України). Відповідно до ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Частиною другою статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первинному кредитору і таке виконання зобов`язання є належним. Неотримання боржником письмового повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові не є перешкодою для реалізації права нового кредитора звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду, оскільки боржник у судовому засіданні має можливість заперечувати проти його вимог. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 23.09.2015 року у справі №6-979цс15 та постанові Верховного Суду від 18.06.2020 року у справі № 681/44/15-ц. Крім того, суд враховує, що за положеннями статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 ЦК України). За змістом ст.ст.626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частин першої, другої ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до частини 1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно ч.1 ст.633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Частинами 1 і 2 ст.634 ЦК України визначено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець. Оскільки умови договорів приєднання розробляються фінансовою компанією, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим фінансова компанія має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633,634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Відповідач за первісним позовом своїм підписом у Договорі про надання банківських послуг №466701/3174612 від 18.10.2017р. погодився, що в день укладення Договору особисто отримав свій примірник Договору, з Тарифами Банку ознайомлений і згодний, умови та правила Договору зрозумілі, що розміщені на офіційному сайті Банку. Також, відповідачем за первісним позовом підтверджено зобов`язання дотримуватись вимог Умов отримання кредитів та інших послуг та також регулярно ознайомлюватись з їх змінами на сайті. Таким чином, відповідач зобов`язався здійснювати оплату послуг згідно тарифів позивача у строки, передбачені вказаними умовами. АТ «Креді Агріколь Банк» виконав свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг в повному обсязі, надавши відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. В свою чергу, позивач за первісним позовом стверджує, що відповідачем за первісним позовом не належним чином виконано свої обов`язки перед Банком, внаслідок чого виникла вищезазначена заборгованість. Згідно ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. За таких підстав, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Разом з тим, позивач за первісним позовом, пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості, просив стягнути заборгованість, яка складається з тіла кредиту та відсотками і щомісячними процентами. У постанові від 03 липня 2019 року, справа № 342/180/17 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Як вже зазначалось, обґрунтовуючи право вимоги, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, позивач за первісним позовом посилався на умови укладеного кредитного договору та інших послуг Банку. Стаття 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачає, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредит встановлені законом. Оскільки споживач є вразливою стороною договірних відносин, законодавець визначився з посиленим захистом споживачів шляхом прийняття Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування», який набрав чинності 10.06.2017. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Частиною 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» встановлено, що для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. У частинах 1 та 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування», зазначено, що після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. У разі якщо розмір майбутніх платежів і строки їх сплати не можуть бути встановлені у договорі про споживчий кредит (кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії тощо), споживачу також у строк, визначений цим договором, надається виписка з рахунку/рахунків (за їх наявності), у якій зазначаються: стан рахунку на певну дату, оборот коштів на рахунку за період часу, за який зроблена виписка з рахунку (з описом проведених операцій), баланс рахунку на початок періоду, за який зроблена виписка, баланс рахунку на кінець періоду, за який зроблена виписка, дати і суми здійснення операцій за рахунком споживач, застосована до проведених споживачем операцій процентна ставка, будь-які інші платежі застосовані до проведених споживачем операцій за рахунком, та/або будь-яка інша інформація передбачена договором про споживчий кредит. При цьому, статтею 20 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено вичерпний перелік додаткових та супутніх послуг кредитодавця та кредитного посередника наявності такого), за які банк має право отримувати (стягувати) комісію що пов`язані і отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. Відтак, положеннями цієї статті передбачено, що укладення договору про споживчий кредит може бути пов`язано з необхідністю отримання споживачем додаткових чи супутніх послуг кредитодавця або третіх осіб. Кредитодавцю забороняється пов`язувати укладення договору про споживчий кредит з вимогою укладення договорів про надання додаткових чи супутніх послуг із конкретною третьою особою. У договорі про надання банківських послуг №466701/3174612, укладеному між сторонами зазначено, що термін банківська послуга означає будь-яка послуга Банку, яка замовлена клієнтом та надається на підставі договору та заяви, відповідно до умов чинного законодавства України, до яких зокрема належить: відкриття та обслуговування рахунку, обслуговування Клієнтів через систему «і-Ваnk» або надання послуги дистанційного обслуговування за допомогою засобів телефонного банкінгу. Так згідно умов комплексного договору №1/3174612 від 18.10.2017р. Банк надає позичальнику кредит зі сплатою платежів щомісячно, згідно графіку платежів, згідно умов договору та правил за договором страхування життя, які є невід`ємною частиною договору та розміщені на офіційному сайті банку www.credit-agricole.ua . З метою обслуговування кредиту банк відкриває єдиний рахунок для погашення кредитної заборгованості. Отже, згідно загальних умов кредитування, визначених самим Банком обслуговування кредиту це фактично нагадування (інформування) про дату сплати чергових платежів та про стан заборгованості позичальника по кредиту. Таким чином, оскільки надання інших послуг за вказану щомісячну плату умовами комплексного договору №1/3174612 від 18.10.2017р. не передбачено [PERSON] фактично було встановлено плату за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена ч. 1 с. 11 Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Згідно з пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). 10 червня 2017 року набув чинності Закон № 1734-VIII, у зв`язку з чим у Законі № 1023-XII текст статті 11 викладено в такій редакції: "Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування". Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону № 1023-XII з набуттям чинності Закону № 1734-VIII залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону № 1734-VIII, визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону № 1734-VIII. На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону № 1734-VIII Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила про споживчий кредит. Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту". Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. Додатком 2 до Правил про споживчий кредит до платежів за додаткові та супутні послуги банку віднесено, у тому числі, розрахунково-касове обслуговування. Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону № 1734-VIII та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості. У кредитних відносинах економічною метою кредитодавця є повернення суми кредиту та одержання процентів за користування кредитом. Кредитодавець заінтересований у своєчасному виконанні позичальником обов`язків за кредитним договором, для чого позичальник має бути поінформований про строки i суми належних платежів. Закон № 1734-VIII розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону № 1734-VIII після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону № 1734-VIII умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом № 1734-VIII (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону № 1734-VIII. Щодо наслідків включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації, що за законом повинна надаватися безоплатно, має застосовуватися той нормативно-правовий акт, який набув чинності на момент виникнення спірних правовідносин та в цій частині відміняє дію попереднього нормативно-правового акта, тобто застосуванню підлягає Закон № 1734-VIII. Такий правовий висновок зробив Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 01.02.2023р. № 199/7014/20. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що оскільки [PERSON] було встановлено щомісячну плату за таку супутню послугу банку, яка за законом повинна надаватися безоплатно, вказані вище положення кредитного договору є несправедливими та порушують вимоги ст. 11 ЗУ «Про споживче кредитування». Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №686/5078/18, від 16.08.2019 у справі №357/14311/17, від 01.04.2020 у справі №583/3343/19. У рішенні Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10.11.2011 зазначено, що у справі про захист прав споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорі споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. З вищезазначеного рішення вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Частина 1 ст. 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам, держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з ч. 1 та 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Також у судовому засіданні встановлено, що позивачем за первісним позовом на підтвердження наявності у відповідача заборгованості за договором на споживчі потреби замість розрахунку заборгованості надано документ, який містить лише дані щодо наявного на думку позивача загального залишку заборгованості станом на 02.10.2020 та перерахований графік погашення станом на цю ж дату. Доказів того, що на час звернення до суду [PERSON] мав заборгованість в розмірі 129142,51грн.не надано. Так із наданого банком розрахунку заборгованості, складеного в довільній формі, банк надав розрахунок, який містить лише загальну вартість несплаченого кредиту, відсотків та комісії, без зазначення детального розрахунку, який включав би суми погашеного позичальником тіла кредиту, відсотків та комісії станом на 24.01.2023 року. Більше того із долучених виписок з рахунку [PERSON] прослідковується погашення заборгованості за кредитним договором, тобто здійснено часткове погашення простроченої заборгованості, залишок якої не відповідає зазначеній банком сумі. Також, у судовому засіданні встановлено, що дії АТ «Креді Агріколь Банк» при укладанні спірного кредитного договору суперечили вимогам чинного законодавства України, а саме Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування», а відтак розрахована позивачем заборгованість відповідача за кредитним договором не може бути задоволена судом, так як є незаконною та не повинна містити у своєму складі нараховані суми щомісячної комісії за розрахунково-касове обслуговування, а отже має бути зменшена на суму у розмірі вже сплачених відповідачем коштів в рахунок цієї незаконної комісії. Суд також констатує, що встановлена у п.1.3.2 Комплексного договору укладеного між сторонами від 18.10.2017р. плата за обслуговування кредитної заборгованості (комісія) містить одночасно ознаки як і недійсного так і нікчемного правочину, оскільки Банк встановив плату за надання інформації не зважаючи, що безплатність надання такої інформації чітко передбачена ч. 1 ст. 11 Закону України "Про споживе кредитування". Надання інших послуг за обслуговування кредиту, не пов`язаних з інформуванням про стан кредитної заборгованості, за вказану плату умовами договору не передбачено. Окремо стаття 19 Закону України "Про захист прав споживачів" наголошує про заборону нечесної підприємницької практики, що включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Частина 3 статті 19 Закону України "Про захист прав споживачів" встановлює перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману споживача послуг перелік яких не є вичерпним. Суд вважає, що умови кредитного договору, що встановлюють плату за обслуговування кредитної заборгованості є також надуманими, оскільки вводить в оману споживачів послуг (позичальників) по кредитах та відповідно до ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" і містить ознаки нечесної підприємницької (банківської) практики з боку банку. Судом встановлено, що позичальник сплачував кошти за обслуговування кредитної заборгованості, що стверджується розрахунком Банку, що додана і до матеріалів справи. Тому, як наслідок визнання недійсним умов кредитного договору в частині встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості належить зобов`язати позивача здійснити перерахунок здійснених з часу укладення вказаного договору платежів та зарахувати сплачену відповідачем суму в рахунок погашення основного боргу по комплексному кредитному договору №1/3174612 від 18.10.2017р., що з позиції суду, буде повністю відповідати нормам чинного законодавства, принципу верховенства права, та поняттю справедливості. У пунктах 74, 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) сформульовано висновки про те, що такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Отже, якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити спір по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення. Отже встановивши у комплексному кредитному договорі №1/3174612 від 18.10.2017р. сплату комісійної винагороди за обслуговування кредиту в розмірі 1,70 % в місяць від суми кредиту, що складає 3485,34 грн щомісячно, банк не повідомив, які саме послуги за вказану плату надаються позичальнику, а розмір такої комісійної винагороди, з огляду на обставини справи (зокрема, розмір кредиту та процентів), вносить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, що в сукупності свідчить про те, що оспорювані умови кредитного договору є несправедливими. При цьому згідно з графіком платежів і розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки загальний розмір плати\~ - комісії за обслуговування кредитної заборгованості складає 209120,40грн., що більший за розміру кредиту, отриманого [PERSON] для власних потреб (205020,00грн), що вочевидь не можна визнати справедливим та розумним. У справі позивач ТзОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» не був позбавлений можливості надати докази на підтвердження справедливості умов договору щодо встановленої комісії, зокрема з урахуванням переліку та обсягу послуг, які надаються позичальнику за таку плату. Разом з тим наявні в матеріалах справи документи взагалі не містять будь-якого опису послуг з розрахунково-касового обслуговування, за які банком встановлена комісія. Таким чином враховуючи конкретні обставини справи, предмета та підстав зустрічного позову, а також характеру спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що слід визнати недійсними оспорювані умови кредитного договору відповідно до положень статей 203, 215 ЦК України, статті 18 Закону № 1023-XII в частині п.1.3.2 та п.2.2\~ у комплексному кредитному договорі №1/3174612 від 18.10.2017р. та слід здійснити перерахунок кредитної заборгованості з огляду на часткову недійсність умови кредитного договору, що по своїй суті забезпечить захист інтересу [PERSON] у правовій визначеності. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, наведеним в постанові від 07 квітня 2021 року у справі № 766/8096/20 (провадження № 61-15716св20), Великої Палати Верховного Суду викладеним у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19. Згідно зі статтею 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. При цьому, суд встановлює, що на підтвердження наявності в [PERSON] заборгованості за комплексним кредитним договором №1/3174612 від 18.10.2017р. в сумі 129142,51грн. банк надав лише відомості щодо загального розміру несплаченого кредиту, відсотків та комісії, без зазначення детального розрахунку, який включав би суми погашеного позичальником тіла кредиту, відсотків та комісії по кожному платіжному періоду, що, з урахуванням задоволення вищевказаної вимоги зустрічного позову, фактично позбавляє суд можливості навести у рішенні свій розрахунок заборгованості, суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для задоволення первісного позову в частині стягнення з відповідача боргу за спірним кредитним договором. Враховуючи вищевикладене суд дійшов до висновку, що з відповідача за первісним позовом на користь банку слід стягнути заборгованість за фактично отриману суму кредитних коштів, яка відповідає заборгованості за тілом кредиту. Разом з цим, відповідачем за первісним позовом розрахунок заборгованості не спростований, контррозрахунок наведений в силу визнання нікчемності його пунктів проте не обгрунтований, клопотань про проведення судово-бухгалтерської експертизи з метою наявності\~ чи відсутності заборгованості за кредитним договором не заявлено, а тому у суду немає жодних підстав вважати неналежним розрахунок наданий первісним позивачем. Суд зазначає, що банк має подавати до суду документальне обґрунтування кредитної заборгованості, зокрема виписку по особовому рахунку позичальника та детальний розрахунок, на підставі яких суд був би спроможний самостійно здійснити перерахунок кредитної заборгованості з огляду на недійсність умов спірного договору в частині сплати комісії за розрахунково-касове обслуговування (зменшити визначений банком обсяг заборгованості на суми погашеної позичальником та простроченої комісії). Проте під час розгляду справи банк не надав належних та допустимих доказів, що є його процесуальним обов`язком в силу положень статей 12, 81 ЦПК України, на підтвердження визначеного ним у позовній заяві розміру заборгованості за комплексним кредитним договором №1/3174612 від 18.10.2017р. Як зазначив ВС від 01.02.2023р. №199/7014/20 в оцінці поведінки та способу ведення справ банком суд враховує те, що він є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання правил та процедур, які є традиційними в цій сфері, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ банком є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною в цивільних відносинах з такою установою. З врахуванням наведеного всі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах. За вказаних обставин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні первісного позову та частковому задоволенні зустрічних позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У відповідності до частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Оскільки зустрічний позов задоволено частково [PERSON] просить також стягнути з банку витрати на правову допомогу, однак матеріали справи не містять доказів понесених витрат на правову допомогу а лише наявний договір із адвокатом про надання правничої допомоги, що не може бути доказом понесених витрат, а тому до задоволення не підлягає. До початку судового засідання позивач за первісним позовом ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» надав відзив на зустрічну\~ позовну заяву та клопотання про застосування строку позовної давності в якому вказує на те, що [PERSON] звернувся із зустрічним позовом про захист прав споживачів та визнання недійсним умов договору до суду 09.03.2024р., хоча кредитний договір №1/3174612 уклав 18.10.2017р.\~ та вносив платежі, а тому був обізнаний з його умовами. Відповідно до ст. 256 ЦК України, "Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу." Загальна позовна давність тривалістю у три роки встановлена ст. 257 ЦК України. Вимога відповідача за зустрічним позовом (позивача за первісним позовом) про застосування загальних строків позовної давності у 3 роки задоволенню не підлягає, оскільки лише 07.12.2023 року на адресу [PERSON] відправлено лист з вимогою повернути борг за кредитним договором (що підтверджено матеріалами справи), тобто перебіг строків позовної давності почався з вищевказаної дати. Згідно правового висновку Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 21.09.2022 в справі № 638/16768/19 датою ухвалення рішення у справі є день, коли було складено повний текст рішення, що не є порушенням прав сторін.

Outcome: partial