Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-11 00:00:00

В червні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на спадкове майно, посилаючись на те, що [INFO] помер його батько [PERSON] , а [INFO] померла його мати [PERSON] , після смерті яких відрилася спадщина на домоволодіння, яке розташоване по [ADDRESS] . Спадщину після смерті батьків, він прийняв своєчасно. Однак, оскільки спадкодавці не отримали при житті правовстановлюючих документів на домоволодіння, він не може оформити на себе право власності на спадкове майно. Просив суд визнати за ним право власності на вказане домоволодіння в порядку спадкування. Представник позивача в судове засідання не з`явилась, направивши до суду заяву, в якій позов підтримала та просила розглянути справу у її відсутності. Представник відповідача Новоселицької міської ради Чернівецького району Чернівецької області звернувся до суду із заявою, в якій позов визнав та просив розглянути справу у його відсутності. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, дослідивши матеріали справи та враховуючи, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, оскільки визнання позову відповідачем не суперечить встановленим обставинам по справі та не порушує права та інтереси інших осіб, дійшов висновку про розгляд справи у підготовчому судовому засіданні та задоволення заявлених позовних вимог в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що земельна ділянка площею 0,10 га по [ADDRESS] перебувала у користуванні [PERSON] та була надана йому для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що підтверджується довідкою Новоселицької міської ради № 1472 від 18 червня 2024 року. На вказані земельній ділянці розташовано домоволодіння, яке було побудовано подружжям [PERSON] та [PERSON] в 1968 році на відведеній для вказаної мети земельній ділянці та зареєстровано в міській раді із наданням відповідної адресної частини, що підтверджується технічним паспортом домоволодіння, виданого [PERSON] 21 липня 1976 року. Дані обставини у своїй сукупності свідчать про те, що вказане домоволодіння побудовано відповідно до діючого на час його будівництва законодавства та належним чином було зареєстровано органом місцевого самоврядування. Правові акти чинні на час проведення будівництва пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Так, порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР був встановлений інструкцією, яка була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 4, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Пленум Верховного Суду України у п. 9 своєї\~постанови від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок»\~роз`яснив, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Статтею 125 Кодексу законів про сім`ю, опіку, шлюб і акти громадянського стану УРСР від 1926 року (чинного на час забудови домоволодіння) було передбачено, що майно, яке набули дружини спільною працею під час подружжя, вважається за належне обидвом дружинам на засадах співвласності. Інше ж майно - творить окрему власність кожного з них. Отже за змістом вищевказаних норм закону, кожна річ, набута за час шлюбу, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, крім окремих речей кожного з подружжя. Аналогічне положення міститься у ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України в редакції 1969 року, відповідно до якої, майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. З витягу з Державного реєстру актів цивільного громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя № 00046426205 від 09 серпня 2024 року вбачається, що [PERSON] та [PERSON] були чоловіком та дружиною. Зважаючи на те, що домоволодіння було побудовано на відведеній в установленому порядку земельній ділянці та зареєстровано в міській раді за [PERSON] на час коли останній перебував у шлюбі з [PERSON] , то домоволодіння вважається їх спільним майном та з того часу вони стали його співвласниками в рівних частках, тобто по 1/2 частці на кожного з них. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина 1/2 частину вищевказаного домоволодіння. Згідно ст. 1218 ЦК України, діючого на час відкриття спадщини, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно ст. 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка)". Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Статтею 1270 ЦК України строк для прийняття спадщини встановлений у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно заповіту спадкодавець [PERSON] заповів все своє майно позивачу [PERSON] .. Оскільки на момент смерті спадкодавця [PERSON] його дружина [PERSON] була непрацездатною, то вона мала право на обов`язкову частку у відповідності до змісту ст. 1241 ЦК України. Спадщину після смерті [PERSON] своєчасно прийняли [PERSON] як спадкоємець по заповіту на 3/8 частки домоволодіння, звернувшись із відповідною заявою до нотаріальної контори протягом шестимісячного терміну з часу відкриття спадщини, та непрацездатна дружина спадкодавця [PERSON] на обов`язкову частку у спадщині, яка складає 1/8 частину домоволодіння, оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. [INFO] померла [PERSON] .. Після її смерті відкрилася спадщина на 5/8 частки вищевказаного домоволодіння, а саме на її 1/2 частку домоволодіння у спільній сумісної власності подружжя та на 1/8 обов`язкову частку, яку вона успадкувала після смерті свого чоловіка [PERSON] .. Спадщину після смерті [PERSON] позивач [PERSON] як спадкоємець за законом 1 черги прийняв своєчасно, оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що підтверджується довідкою Новоселицької міської ради Чернівецького району № 1470 від 18 червня 2024 року. Однак, у зв`язку із смертю спадкодавців та відсутністю за ними зареєстрованих належним чином правовстановлюючих документів на вказане домоволодіння, нотаріальна контора відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Враховуючи, що позивач є спадкоємцями за заповітом після смерті [PERSON] та спадкоємцем по закону після смерті [PERSON] , спадщину прийняв своєчасно, інших спадкоємців немає, то право власності на домоволодіння слід визнати за ними в порядку спадкування. У зв`язку із визнанням позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України слід повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову до суду, що становить 1188 гривень 55 копійок. На підставі ст.ст. 328, 1218, 1223, 1241, 1268, 1269, 1270 ЦК України, суд

Outcome: approved