Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-25 00:00:00

У травні 2024 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - служба у справах дітей Сумської міської ради, про визначення місця проживання дитини. В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 25.04.2015 по 02.09.2021 він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , від якого у них народився син - [PERSON] , [INFO] . Після розлучення син постійно проживав з ним за адресою: [ADDRESS] , де ним створені всі належні умови для проживання та розвитку дитини, хлопчик відвідує садочок та гуртки для розвитку. Вказував, що він є фізичною особою - підприємцем, має достатній заробіток та вільний графік роботи, тому може приділяти достатньо часу для розвитку та виховання сина, який виявляє до нього прихильність. Натомість мати хлопчика ніде не працює, не має постійно доходу, приділяє недостатньо уваги вихованню дитини. З урахуванням наведеного, виходячи з найкращих інтересів дитини, позивач просив визначити місце проживання сина [PERSON] , [INFO] , разом з ним. Ухвалою суду від 16.05.2024 відкрите провадження у справі за вказаним позовом, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 10:00 17.06.2024. Ухвалою суду від 17.06.2024 закрите підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті на 14:00 10.07.2024. В наданому відзиві на позов відповідачка [PERSON] , посилаючись на те, що після розлучення син постійно проживає з батьком, який займається його вихованням, інтелектуальним та фізичним розвитком, має самостійний постійний заробіток, може забезпечити синові медичний супровід, а у неї наявні певні проблеми зі здоров`ям, відсутня робота, просить задовольнити позовну заяву [PERSON] та визначити місце проживання сина разом з батьком [PERSON] . Ухвалою суду від 10.07.2024 відмовлено в задоволенні заяви [PERSON] та [PERSON] про затвердження мирової угоди. Ухвалою суду від 26.07.2024 відмовлено в задоволенні заяви [PERSON] та [PERSON] про затвердження мирової угоди. Заслухавши позивача та його представника, відповідачку на підтримку позовної заяви, думку малолітнього [PERSON] , який висловив бажання проживати з батьком, представника третьої особи щодо можливості визначення місця проживання [PERSON] разом з батьком, дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Судом встановлено, що 25.04.20215 [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб (а. с. 8). За час перебування у шлюбі у [PERSON] та [PERSON] народився син - [PERSON] , [INFO] (а. с. 5). З витягів з реєстру територіальної громади вбачається, що місцем проживання [PERSON] , [PERSON] зареєстроване за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] - [ADDRESS] (а. с. 10, 22, 23). Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 02.09.2021 у справі №592/9616/21 позов [PERSON] задоволений; розірваний шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 25.04.2015 (а. с. 9). [PERSON] зареєстрований фізичною особою - підприємцем; сума доходу за 2023 рік складає 3 377 324,22 грн, за 2024 рік - 3 335 700 грн (а. с. 11-15). Згідно з випискою з медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого від 14.05.2024, [PERSON] - здоровий (а.с. 16). З довідки СДНЗ (центр розвитку дитини) №28 «Ювілейний» СМР від 14.05.2024 вбачається, що [PERSON] виховується в цьому дошкільному навчальному закладі з 01.09.2021 (а.с. 17). З довідки МКЗ «Комплексна дитячо-юнацька спортивна школа «Суми» від 13.05.2024 вбачається, що [PERSON] відвідує секцію боротьби дзюдо; батько піклується про сина, відвідує секційні збори, дитячі змагання, заходи, підтримує зв`язок з тренером (а.с. 18). [PERSON] надана відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період на підставі абз.5 ч.1 ст.23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», як такому, що виховує дитину з інвалідністю віком до 18 років, на строк до 11.08.2024 (довідка [INFO] від 02.06.2024 №6/3040). 10.07.2024 управлінням «Служба у справах дітей» СМР надано висновок про можливість визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] (а. с. 39). Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно з частинами 2, 8, 9 ст.7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст.8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч.3 ст.11 ЗУ «Про охорону дитинства»). Згідно зі ст.12 ЗУ «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до ч.1 ст.18, ч.1 ст.27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того,щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині 1 ст.9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно зі ст.141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частин 1, 2 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині 1 ст.3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні від 11.07.2017 у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, ЄСПЛ зазначав, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07.12.2006, заява № 31111/04, вказано, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Повертаючись до обставин вказаної справи, за час перебування у шлюбі у [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON] , [INFO] . Дитина протягом останніх двох років постійно проживає з позивачем, який забезпечує дитині належне виховання, утримання і розвиток, що підтверджується доданими до позову довідками. Позивач має змогу забезпечити утримання сина, має постійний дохід достатнього розміру. Мати дитини проживає окремо, офіційно не працює. Як стверджується у позові, відповідачка приділяє недостатньо уваги вихованню дитини. Спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком дитини, з яким дитина і так фактично проживала і від якого мати дитини не вимагала та не вимагає зміни її місця проживання. Після звернення батька дитини до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, відповідачка подала до суду відзив на позовну заяву, в якому просила визначити місце проживання сина з батьком, будь-яких належних доказів, які б свідчили про її бажання і волю щодо визначення місця проживання дитини із мамою суду не надала; двічі сторони зверталися до суду з заявою про затвердження мирової угоди про визначення місця проживання дитини з батьком. В судовому засіданні мати дитини не заперечувала, що з травня 2023 року дитина проживає з батьком, вона не відмовляється від сина, надалі буде постійно спілкуватися з ним, спільно проводити час, приймати участь у вихованні та лікуванні. В свою чергу позивач повідомляв суду, що він не забороняє відповідачці бачитися з дитиною. Також управління «Служба у справах дітей» СМР вважає за можливе визначити місця проживання малолітньої дитини разом з батьком [PERSON] , зважаючи на результати проведеного обстеження умов проживання дитини, думки самої дитини та відсутність будь-яких заперечень з боку матері щодо визначення місця проживання сина з батьком. За встановлених обставин, відсутні підстави вважати, що на час звернення [PERSON] до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, яка фактично проживала і проживає разом з ним, між батьками дитини виник спір саме щодо її місця проживання, оскільки мати дитини [PERSON] не вимагала від батька дитини змінити її місце проживання, не порушувала в судовому порядку питання щодо відібрання дитини у позивача, не зверталася до суду з позовом про визначення місця проживання дитини разом з собою. Зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання. При цьому той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір. В даному випадку позивачем [PERSON] не доведено, що його права порушені. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 127/16211/23 у постанові від 10.07.2024, які враховуються судом у відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України до спірних правовідносин в даній справі. З урахуванням викладеного, позовні вимоги [PERSON] про визначення місця проживання дитини разом з батьком задоволенню не підлягають. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК судові витрати слід залишити за позивачем. Доказів понесення учасниками справи інших судових витрат суду не надано. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed