Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-08 00:00:00

29 липня 2024 року до Дарницького районного суду міста Києва в порядку окремого провадження надійшла заява [PERSON] про видачу обмежувального припису, заінтересована особа: [PERSON] . Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи № 753/14420/24 між суддями від 29 липня 2024 року головуючим суддею обрано Шаповалову К.В. Ухвалою суду від 30 липня 2024 року прийнято заяву до провадження та призначено судове засідання на 2 серпня 2024 року. У судове засідання 2 серпня 2024 року з`явився представник заявниці, заявниця та представник заінтересованої особи, який просив суд відкласти судове засідання на іншу дату для надання можливості ознайомитись із поданою заявою, копію якої він отримав у цьому судовому засіданні, що підтверджується відповідною розпискою. Судове засідання було відкладено на 9 серпня 2024 року. У судовому засіданні 9 серпня 2024 року заявниця та її представник підтримали подану заяву, вказали, що [PERSON] поводить себе дуже агресивно, залякує заявницю, вони постійно сваряться, вона боїться, що він забере дитину (спільного сина) та вивезе його з України, оскільки він громадянин Туреччини, а тому їй потрібен обмежувальний припис, щоб її колишній чоловік не забрав дитину. Вказали, що колишній чоловік заявниці піднімав на неї руку, коли вони жили разом, вона один раз викликала працівників поліції та його було притягнуто до адміністративної відповідальності за домашнє насильство. Заявниця також вказала, що після 24 лютого 2022 року вони всі разом виїжджали до Туреччини, де він також поводив себе агресивно, забирав у неї телефон, вона теж там викликала працівників поліції для захисту. Потім вона вмовила його повернутись в Україну, але через те, що з його боку насильство продовжувалось, вона вирішила з ним розлучитись, а він почав їй погрожувати, що забере сина. Вказала, що у нього є зброя, яку він носить з собою, коли спілкується з сином, то налаштовує його проти неї. Зазначила, що останній раз бачила колишнього чоловіка десь місяць чи півтора назад, він спілкувався з сином, потім привів сина додому. Наразі син проживає з нею, до цього часу колишній чоловік не приходив до неї. Представник заінтересованої особи (кривдника) у судовому засіданні заперечував проти задоволення заяви, вказав, що заявниця намагається обмежити батька у спілкуванні з сином, що є недопустимим, оскільки батьки мають рівні права на виховання та спілкування зі своїми дітьми. Крім того, до матеріалів заяви не долучено доказів того, що [PERSON] погрожував заявниці, це лише з її слів. У задоволенні заяви просив відмовити. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши матеріали справи, визнавши зібрані у справі докази достатніми для вирішення справи, судом встановлено таке. 28 липня 2018 року між заявницею та [PERSON] був укладений шлюб, зареєстрований Дарницьким районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, актовий запис 1550. Від шлюбу у них народився син [PERSON] . [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , видане Дарницьким районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Кив), актовий запис 304 (а.с. 10). Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 9 лютого 2023 року шлюб між заявницею та [PERSON] було розірвано (а.с. 12). Звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису, заявниця зазначає, що її колишній чоловік вчиняв та продовжує вчиняти відносно неї домашнє насильство. На підтвердження вказаного до матеріалів заяви долучено копію постанови Дарницького районного суду м. Києва від 27 вересня 2021 року про визнання [PERSON] винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП та притягнуто його до відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 340 грн. З тексту вказаної постанови встановлено, що [PERSON] , 27.06.2021 року 19 годині 00 хвилин, перебуваючи за адресою: [ADDRESS] , вчинив сварку з дружиною [PERSON] , під час якої кидався в бійку, висловлювався нецензурною лайкою, завдавши своїми діями психологічного болю. Статтею 350-2 ЦПК України передбачено, що заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. До переліку осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких - подружжя, батьки (мати, батько) і дитини (діти) (частина друга статті 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Обґрунтовуючи необхідність встановлення відносно [PERSON] обмежувального припису строком на 6 місяців, заявниця зазначає, що побоюється, що він забере сина та вивезе його з України до Туреччини, громадянином якої він є ( [PERSON] ). Поряд з цим, на підтвердження вказаного, до матеріалів справи заявницею та її представником не долучено жодних доказів, зокрема погроз [PERSON] про викрадення/відібрання дитини, встановлення відносно нього обмежувального припису, який він порушив, подання ним позову до суду про визначення місця проживання дитини з ним, доказів того, що він вже намагався вчинити подібні дії та заявниці необхідно було звертатись за допомогою до правоохоронних органів, щоб повернути дитину, тощо. Крім того, як вбачається з листа Дарницького УП ГУ НП в м. Києві від 9 липня 2024 року заявниця [PERSON] зверталась до правоохоронних органів за 2023-2024 роки 1 раз: 17 грудня 2023 року (а.с. 18). Відповідно до довідки інспектора СПДН Дарницького УП ГУНП в м. Києві від 20т грудня 2023 року за зверненням [PERSON] проведено перевірку та з`ясовано, що факт домашнього насильства не підтвердився, а заявниця повідомила, що чоловік близько 1 року не проживає з нею, приходив до квартири, стукав у двері, бо хотів побачитись із сином (а.с. 20). Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суд має встановити, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінити ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: від 14 січня 2020 року в справі № 754/6995/19. Притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства (правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП) може бути підставою для застосування заходів обмежувального припису. Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2019 року у справі № 452/317/19-ц. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 липня 2020 року у справі №753/10840/19 зроблено такий висновок: «Видача обмежувального припису є обов`язковою в разі доказово обґрунтованого постійного використання у безпосередньому спілкуванні або переписці з колишнім чоловіком/дружиною та дітьми погроз, у тому числі фізичною розправою, вживанням щодо них ненормативної лексики, образ та приниження, які кваліфікуються як домашнє насильство у формі психологічного насильства». Як зазначалось у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 462/2318/18 суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України). Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Під час розгляду справи судом було встановено, що на підтвердження факту необхідності встановлення відносно [PERSON] обмежувального припису заявницею було надано лише одну постанову Дарницького районного суду м. Києва про притгнення [PERSON] до адміністративної відповідальності. При цьому, такий факт відбувся у 2021 році, коли подружжя ще перебували у зареєстрованому шлюбі. Будь-яких належних, достатніх та достовірних доказів того, що колишній чоловік заявниці продовжує вчиняти відносно неї чи спільної дитини домашнє насильство, до заяви не додано. Побоювання заявниці, що її колишній чоловік може вивезти дитину з країни, не може бути підставою для встановлення відносно [PERSON] обмежувального припису, в том числі з урахуванням того, що він як батько малолітньої дитини має рівні права із заявницею на спілкування, виховання, утримання їх спільного сина та підстави обмежувати його у цих правах судом під час розгляду цієї справи не встановлено. Крім того, як зазначила заявниця, останній раз він приходив до сина місяць-півтора місяця назад, спілкувався, гуляв з сином та після цього повернув його додому. Твердження заявниці про те, що у [PERSON] є зброя, він залежний від наркотичних та психотропних речовин не підтверджено жодними доказами. [PERSON] не позбавлений батьківських прав відносно свого сина. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно вимог статті 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно із статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статті 157 Сімейного кодексу України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Таким чином, під час розгляду справи не знайшли свого належного підтвердження доводи заявниці та її представника стосовно вчинення [PERSON] насильницьких дій відносно [PERSON] , які полягають у вчиненні психологічно та фізичного насилля. Не підтвердились належними та допустимими доказами постійне вживання [PERSON] психотропних та наркотичних речовин, про що було зазначено, у судовому засіданні заявницею, факт переслідування та залякування [PERSON] .. Також, з огляду на встановлені під час розгляду справи обставини, вбачається, що фактично між колишнім подружжям існує спір (конфлікт) щодо порядку участі батьків зокрема, [PERSON] у вихованні та спілкуванні із їх спільним сином. Крім того, заявницею та її представником не було доведено суду ризиків настання насильства у майбутньому, оскільки у порушення вимог статті 12 ЦПК України суду не надано належних й допустимих доказів на підтвердження цієї обставини, а згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене, аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що оскільки фізичне, психологічне насильство з боку [PERSON] відносно [PERSON] не знайшло свого підтвердження у судовому засіданні в повному обсязі і не надано з цього приводу заявницею та її представником доказів у розумінні статей 76-80 ЦПК України, підстави для задоволення заяви про видачу обмежувального припису наразі відсутні. Наявність єдиної постанови суду про притягнення у 2021 році [PERSON] до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства, за відсутності інших належних доказів, які б у сукупності надали суду можливість дійти висновку про існування дійсної (реальної) загрози для заявниці та її сина, наслідком чого є встановлення обмежувального припису для кривдника, не може бути підставою для задоволення поданої заяви. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed