Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-06 00:00:00

У серпні 2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість у сумі 4 276 924,98 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 09 серпня 2018 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого передав останньому грошові кошти в розмірі 2 417 243 грн, що з урахуванням курсу дол. США до гривні, який погоджений сторонами, а саме: 1 дол. США - 26,03 грн, становило 92 864 дол. США, а відповідач зобов`язався повернути вказану суму двома траншами: 1 транш 50% від отриманої суми, що становить 1 208 621,50 грн до 30 вересня 2018 року; 2 транш 50% від отриманої суми, що становить 1 208 621,50 грн до 31 жовтня 2018 року. На підтвердження факту укладення договору позики та факту передачі грошових коштів відповідачем 09 серпня 2018 року було власноручно написано розписку. Проте, по закінченню строку, зазначеного в договорі позики, відповідач грошові кошти не повернув та продовжує ухилятися від виконання зобов`язання щодо їх повернення. Крім того, у зв`язку з простроченням відповідачем виконання грошового зобов`язання, у порядку статті 625 ЦК України, позивач просить стягнути з останнього 3 % річних - 345 206,50 грн та інфляційні втрати - 1 514 475,48 грн. Враховуючи вищевикладене, позивач звернувся до суду з указаним позовом для захисту своїх порушених прав. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 11 вересня 2023 року у вказаній справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. 24 листопада 2023 року до суду надійшов відзив відповідача, в якому представник останнього заперечує проти задоволення позову, посилаючись на те, що всупереч умовам договору позивач ніколи не надавав ніяких коштів у позику [PERSON] , а сам договір є фіктивним, оскільки не був спрямований на створення правових наслідків, які ним обумовлювалися. Зазначений договір був укладений з метою забезпечення [PERSON] оплати на користь [PERSON] коштів в сумі 92 864 дол. США за здійснення господарської діяльності між ТОВ «СФС Трейд» та ТОВ «Укрінвест-Трейд», сторонами були проведені розрахунки, заборгованість відсутня. Крім того, розписка містила строк остаточного погашення заборгованості до 31 серпня 2018 року, разом з тим, у ній також передбачено альтернативне виконання зобов`язання, шляхом надання майна в залог в забезпечення виконання зобов`язання. Таким чином, строк передбачений розпискою не є датою остаточного погашення заборгованості, тому між сторонами не узгоджено строк виконання зобов`язання, у зв`язку з чим, строк виконання зобов`язання настав з моменту пред`явлення цього позову. Щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат, то 09 грудня 2019 року ухвалою Господарського суду міста Києва було відкрито провадження у справі про неплатоспроможність відповідача, введено процедуру реструктуризації боргів боржника та мораторій на задоволення вимог кредиторів. 24 квітня 2023 року ухвалою Господарського міста Києва закрито провадження про неплатоспроможність [PERSON] та припинено дію мораторію. Водночас, частиною третьою статті 41 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ) встановлено, що протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань із задоволення всіх вимог, на які поширюється мораторій; не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, три проценти річних від простроченої суми тощо. Також, пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що у період дії в Україні воєнного стану позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України. З огляду на наведене, розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, наданий позивачем є неправомірним та вони не підлягають стягненню. Враховуючи вищевикладене, просив відмовити в задоволенні позову. 26 грудня 2023 року позивачем подано відповідь на відзив, в якій його представник зазначила, що між сторонами в дійсності було укладено договір позики і на підтвердження отримання грошових коштів боржником було власноручно написано розписку. Належних та допустимих доказів протилежного та обставин, викладених у відзиві відповідачем не надано. Вважає, що посилання відповідача про неможливість нарахування позивачем 3% річних та інфляційних втрат протягом перебування справи про його неплатоспроможність в суді на підставі частини третьої статті 41 КУзПБ є безпідставними, оскільки положення даної норми знаходяться у Книзі третій «Банкрутство юридичних осіб» КУзПБ та регулюють встановлення мораторію у банкрутстві юридичних осіб. Крім того, у договорі позики між сторонами було погоджено строк повернення позики, що спростовує можливість застосування частини другої статті 530 ЦК України до спірних правовідносин. Також, не може бути застосований пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, оскільки відсотки та інфляційні втрати, передбачені статтею 625 ЦК України мають компенсаційний характер та не є штрафними санкціями, тому відповідач не звільняється від зобов`язання щодо їх сплати. 25 січня 2024 року ухвалами суду відмовлено в задоволенні клопотання сторони відповідача про закриття провадження, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, однак в матеріалах справи міститься клопотання представника позивача про розгляд справи у її відсутність, в якій зазначила, що підтримує позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, про поважність причин неявки суду не повідомив. За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. З огляду на викладене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність сторін. Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані докази, суд виходить з наступного. За загальним правилом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом установлено, що [PERSON] взяв у борг у [PERSON] 2 417 243 грн, що по курсу 1 дол. США = 26,03 грн еквівалентно 92 864 дол. США, що підтверджується розпискою [PERSON] від 09 серпня 2018 року. Зі змісту вказаної розписки вбачається, що [PERSON] зобов`язується повернути кошти двома траншами: 1-й транш 50% - 1 208 602,15 грн до 30 вересня 2018 року; 2-й транш 50% - 1 208 602,15 грн до 31 жовтня 2018 року. У випадку порушення строків повернення першого траншу, зобов`язується в жовтні 2018 року надати [PERSON] залог під залишок заборгованості. За таких обставин та встановлених фактів, суд приходить до висновку, що між сторонами існують зобов`язання, що випливають з договору позики. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 18 вересня 2013 року в справі № 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року в справі № 6-79цс14. Так, в судовому засіданні, судом було оглянуто оригінал розписки [PERSON] від 09 серпня 2018 року, що свідчить про те, що боргове зобов`язання ним не виконане. Посилання відповідача на те, що позивачем йому кошти не надавались, а договір позики є фіктивними, будь-якими належними та допустимими доказами не підтверджено, а в силу положень частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини першої, другої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Тож, за змістом позову та розписки відповідача предметом позики були грошові кошти в гривні з визначеним еквівалентом в іноземній валюті (долар США), тому позивач, звертаючись до суду, просить стягнути з [PERSON] боргові кошти в гривні, що не суперечить умовам договору позики. Правильність нарахованої позивачем суми боргу перевірена. Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, то суд виходить з наступного. Вимогами частини другої статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Разом з тим, судом установлено, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 09 грудня 2019 року відкрито провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи [PERSON] . Введено процедуру реструктуризації боргів боржника. Введено мораторій на задоволення вимог кредиторів. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25 травня 2020 року визнано кредитором по відношенню до фізичної особи [PERSON] - [PERSON] з грошовими вимогами 2 490 523,66 грн, з яких 3 842 грн - витрати, які відшкодовуються до задоволення вимог кредиторів, 2 486 681,66 грн (з яких 69 438,66 грн - 3% річних) - вимоги другої черги задоволення. 24 квітня 2023 року ухвалою Господарського суду міста Києва закрито провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи [PERSON] через недобросовісність боржника. Припинено дію мораторію на задоволення вимог кредиторів. Статтею 113 КУзПБ (в редакції чинній на момент відкриття провадження про визнання фізичної особи неплатоспроможною) встановлено, що провадження у справах про неплатоспроможність боржника - фізичної особи, фізичної особи - підприємця здійснюється в порядку, визначеному цим Кодексом для юридичних осіб, з урахуванням особливостей, встановлених цією Книгою. Так, відповідно до частини третьої статті 41 Книги третьої «Банкрутство юридичних осіб» КУзПБ (в редакції чинній на момент відкриття провадження про визнання фізичної особи неплатоспроможною) протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів, зокрема: не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань із задоволення всіх вимог, на які поширюється мораторій; не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, три проценти річних від простроченої суми тощо. Згідно з частиною другою статті 121 Книги четвертої «Відновлення платоспроможності фізичної особи» КУзПБ (в редакції чинній на момент відкриття провадження про визнання фізичної особи неплатоспроможною) протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів, зокрема: не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань із задоволення вимог, на які поширюється мораторій; не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов`язань боржника. Таким чином, вищевказані норми містять аналогічні положення, а посилання сторони позивача на те, що вони не можуть бути застосовані до спірних відносин, оскільки стаття 41 стосується банкрутства юридичних осіб є безпідставними, тому що законом встановлено, що провадження у справах про неплатоспроможність боржника - фізичної особи, здійснюється в порядку, визначеному цим Кодексом для юридичних осіб, з урахуванням особливостей, встановлених Книгою четвертою цього Кодексу. Також посилання позивача на те, що 3% річних та інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а мають лише компенсацій характер є безпідставними, оскільки за своєю правовою природою нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, тому що виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16). Крім того, Велика Палата Верховного Суду (постанова від 16 вересня 2020 року у справі № 826/3106/18, провадження № 11-1272апп19) дійшла висновку про те, що заборона застосування санкцій протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів стосується невиконання чи неналежного виконання грошових зобов`язань, термін виконання яких настав до дати введення мораторію, і не поширюється на поточні зобов`язання (зобов`язання, які виникли після цієї дати) боржника. Боржник, стосовно якого порушено провадження про визнання банкрутом і введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, звільняється від відповідальності лише за невиконання зобов`язань, щодо яких запроваджено мораторій. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в постанові від 16 червня 2021 року у справі № 910/17380/19, зазначив, що на заборгованість, яка має характер конкурсної (виникла до відкриття провадження у справі про банкрутство), не можуть бути нараховані інфляційні та 3 % річних згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в період, коли боржник перебував у процедурах банкрутства, оскільки на такі нарахування поширюється мораторій, який зупиняє виконання боржником зобов`язань, що виникли до дня порушення провадження у справі про банкрутство, тобто зупиняє прострочення зобов`язання зі сплати такого боргу, а за приписами частини другої статті 625 ЦК України відповідні нарахування можуть мати місце лише в разі прострочення виконання цього зобов`язання. Отже, позивач не має право нараховувати індекс інфляції та 3 % річних на заборгованість, яка була визнана як конкурсні вимоги у справі про банкрутство, оскільки на неї поширюється мораторій на задоволення вимог кредиторів та зупиняється прострочення боржника (відповідача) з виплати такого боргу протягом усього періоду дії цього мораторію. Подібні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 09 квітня 2024 року у справі № 910/6137/20. Частинами першою, п`ятою статті 121 КУзПБ встановлено, що мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться з моменту відкриття провадження у справі про неплатоспроможність. Дія мораторію припиняється з дня закриття провадження у справі про неплатоспроможність. Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що 09 грудня 2019 року Господарським судом міста Києва було введено мораторій на задоволення вимог [PERSON] , в тому числі, щодо стягнення заборгованості за спірним договором позики в розмірі 2 417 243 грн. Таким чином, в силу вищенаведених положень чинного законодавтсва, підстави для стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат за період з 09 грудня 2019 року по 24 квітня 2023 року відсутні. Крім того, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем) (пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України). Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; в договорах на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною 2 статті 625 ЦК, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Аналогічний правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 31 січня 2024 року № 183/7850/22 (провадження № 61-14740св23). З огляду на викладене, у період дії воєнного стану відповідач звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу. Враховуючи вищевикладене, оскільки відповідач прострочив виконання зобов`язання по поверненню позики, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з [PERSON] 3% річних та інфляційних втрат є правомірними, однак 3% річних підлягають сягненню лише за період з 01 жовтня 2018 року по 08 грудня 2019 року, а інфляційні втрати з 01 листопада 2018 року по 08 грудня 2019 року. Так, 3% річних за період з 01 жовтня 2018 року по 08 грудня 2019 року = 86 226,04 грн (за період з 01 жовтня 2018 року по 31 грудня 2018 року: 2 417 243 (сума боргу) х 3% (процентна ставка) / 100% х 92(кількість днів прострочення зобов`язання) / 365(днів у році) = 18 278,33 грн; за період з 01 січня 2019 року по 08 грудня 2019 року: 2 417 243 (сума боргу) х 3% (процентна ставка) / 100% х 342(кількість днів прострочення зобов`язання) / 365(днів у році) = 67 947,71; 67 947,71+18 278,33 = 86 226,04). Інфляційні втрати за період з 01 листопада 2018 року по 08 грудня 2019 року становлять 158 757,17 грн (2 417 243 (сума боргу) ? 106,568% (сукупний індекс інфляції) / 100% - 2 417 243 (сума боргу) = 158 757,17). Окрім того, твердження відповідача про те, що умовами договору було визначено альтернативне виконання зобов`язання шляхом передання майна в залог забезпечення його виконання, тому строк повернення коштів не є остаточною датою погашення заборгованості, критично оцінюються судом, оскільки як вже встановлено, за умовами договору позики відповідач зобов`язався повернути позику двома платежами по 50% від суми боргу до 30 вересня 2018 року та, відповідно, до 31 жовтня 2018 року. Умова щодо надання залогу застосовується у тому випадку, якщо відповідачем були порушені строки внесення першого платежу та повинна була бути виконана в жовтні 2018 року, однак доказів на підтвердження того, що відповідачем було передано залог позивачу матеріали справи не містять. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Частинами другою, п`ятою статті 95 ЦПК України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вищевикладене, зважаючи на те, що на час звернення до суду, відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання за договором позики, термін повернення коштів минув та доказів повернення суми боргу позивачу відповідач не надав, внаслідок порушення позичальником умов такого договору за ним утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню у судовому порядку, відповідачем наведені позивачем обставини не спростовані, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. Крім того, частиною п`ятою статті 265 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат. Згідно з частиною першою статті 133 та частиною першою статті 141 ЦПК України, враховуючи, що позов задоволено частково, судові витрати понесені позивачем, що включають судовий збір підлягають стягненню на його користь з відповідача пропорційно розміру задоволених вимог. Відтак стягненню підлягає судовий збір в розмірі 8 320,40 грн. З огляду на викладене,

Outcome: partial