Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-25 00:00:00

Позивач 31 грудня 2021 року звернувся у суд із позовом, в подальшому змінивши предмет позову, в якому просить: визнати квартиру [ADDRESS] , загальною площею 80,2 кв.м., житловою площею 58,3 кв.м., що складається з чотирьох житлових кімнат та кухні, а також комори в підвалі площею 13,0 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 25688199, номер запису 12862 в книзі: 21) відумерлою спадщиною, яка відкрилась після смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , та передати її у власність територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради; визнати недійсним купівлі-продажу квартири, укладений 19.06.2019 між [PERSON] , [INFO] , (РНОКПП: [NUMBER] ) та [PERSON] , [INFO] (РНОКПП: [NUMBER] ) щодо квартири [ADDRESS] , який посвідчено приватним нотаріусом Пустомитівського районного округу Львівської області Віблієм Л.З. та зареєстровано в реєстрі за № 764; скасувати державну реєстрацію права приватної власності [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) на квартиру, загальною площею 80,2 кв.м. та житловою площею 58,3 кв.м. з коморою в підвалі площею 13,0 кв.м., яка знаходиться адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1841363046101), яка проведена 24.05.2019 (номер відомостей про речове право: 31785683) із одночасним закриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; стягнути судові витрати. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 08.12.2008 зареєстровано право спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , площею 80, 2 кв.м. та комору в підвалі, площею 13, 0 кв.м., на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 12.02.1996, виданого виконкомом Львівської міської ради народних депутатів згідно з розпорядженням № 90. 31.12.2009 зареєстровано право спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] на вказану квартиру на підставі свідоцтва про право на спадщину за реєстраційним №4-694 та №4-685 від 21.09.2009, виданих Другою Львівською державною нотаріальною конторою. [INFO] [PERSON] померла, однак спадкоємці - відсутні, свідоцтва про право на спадщину по даній справі нотаріусом не видавались. Враховуючи відсутність законних спадкоємців після смерті [PERSON] , слід дійти висновку, що квартира [ADDRESS] є відумерлою спадщиною та підлягає передачі у власність територіальної громади м.Львова. З огляду на наявність відкритої спадкової справи № 3/2019 (номер в спадковому реєстрі: 64270637), відкритої після смерті [PERSON] на підставі заяв [PERSON] № 9 від 03.06.2019, [PERSON] № 10 від 07.06.2019 та [PERSON] № 12 від 27.06.2019, по якій станом на 28.02.2024 будь-які інші заяви окрім вищенаведених (в т.ч. про відкликання заяви про прийняття спадщини та про відмову від прийняття спадщини) не надходили, слід констатувати наявність спору про право, а відтак неможливість розгляду цієї заяви в окремому порядку, оскільки внаслідок подання вказаних заяв про прийняття спадщини і невчинення в подальшому жодних дій щодо них, вказані особи по суті на даний час заперечують наявність підстав для визнання спірної квартири відумерлою спадщиною, а відтак є підстави для заявлення до них позову про визнання спірної квартири відумерлою спадщиною та передачу її територіальній громаді відповідно до закону. Щодо позовних вимог про витребування майна та скасування державної реєстрації права власності. Згідно даних Державного реєстру прав на нерухоме майно встановлено, що 24.05.2019 зареєстровано право приватної власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , площею 80,2 кв.м., комору в підвалі, площею 13,0 кв.м., на підставі свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] від 26.06.1995. В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 19.06.2019, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Пустомитівського районного округу Львівської області Віблієм Л.З. і зареєстрованого в реєстрі за № 764, право власності на вищевказану квартиру перейшло до [PERSON] . Згідно з інформацією ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» № 5450 від 22.11.2021, право власності на квартиру [ADDRESS] не реєструвалось. За реєстровим № 7377 проведено реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] , а за реєстровим № 12862 проведено реєстрацію права власносності на квартиру [ADDRESS] . Також, ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» зазначено, що довідка № 932 та технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] , складений 23.05.1995, не виготовлялись. Також, згідно з інформацією Залізничної районної адміністрації № 32-вих-105946 від 12.11.2021, Залізничною районною адміністрацією не присвоювалась поштова адреса: [ADDRESS] . З вказаної інформації також встановлено, що розпорядження № 321 було прийнято 01.06.1995, а не 26.06.1995, і воно не стосується питання приватизації квартири [ADDRESS] . Окрім того, встановлено, що 26.06.1995 Залізничною районною адміністрацією прийнято 6 розпоряджень під №№ 378, 379, 380, 381, 382, 383, які також не стосуються питання приватизації приватизації квартири [ADDRESS] . При дослідженні технічних паспортів квартир [ADDRESS] та [ADDRESS] , можна зробити висновок, що конструктивно вказані квартири з коморами ідентичні: розташовані на 1 поверсі 3-поверхового будинку, складаются з 4 кімнат, житловою площею 58,3 кв.м., в т.ч.: 1-а кімната - 12,2 кв.м., 2-а кімната - 18,3 кв.м., 3-я кімната - 13,9 кв.м., 4-а кімната - 13,9 кв.м., а також кухні площею - 10,0 кв.м., ванної кімнати площею - 2,9 кв.м., вбиральні - 0,9 кв.м., коридору - 6,1 кв.м., вбудованої шафи - 0,9 кв.м., балкону 1,1 кв.м.; висота приміщень - 2,9 м., комори площею 13, 0 кв.м., висотою 2,5 м. Відтак, реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] (якої неіснує в натурі), за яку видається квартира [ADDRESS] , свідчить про порушення прав територіальної громади. Таким чином, враховуючи те, що документи подані для проведення державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] , а саме: розпорядження від 26.06.1995 № 321, свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] від 26.06.1995, довідка ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» № 932 від 15.05.2019, технічний паспорт на квартиру від 23.05.1995 ніколи не складались та не видавались, а також те, що квартира [ADDRESS] щодо якої проведено оскаржувану державну реєстрацію права власності фактично не існує в натурі, первинна державна реєстрація права власності на неї 24.05.2019 проведена з порушенням, що в свою чергу тягне неправомірність державної реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомого майна за [PERSON] . Щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу від 19.06.2019 між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Пустомитівського районного округу Львівської області Віблієм Л.З. та зареєстрованого в реєстрі за № 764, зазначає наступне. 16.07.2019 між [PERSON] та Акціонерним товариством «Приватбанк» укладено іпотечний договір № LVLUGA0000000001/1, предметом якого є квартира загальною площею 80,2 кв.м. та житловою площею 58,3 кв.м. з коморою в підвалі площею 13,0 кв.м., яка знаходиться адресою: [ADDRESS] , яка виступає в якості забезпечення вимоги Іпотекодержателя (АТ КБ «Приватбанк»), що витікає з договору про іпотечний кредит від 16.07.2019 між ним та [PERSON] за умовами якого Іпотекодавець зобов`язується повернути грошові кошти в розмірі 630 000,00 грн до 16.07.2024. Однак, договір купівлі-продажу вказаної квартири від 19.06.2019 був укладений на підставі неіснуючих правовстановлюючих документів, а також оскільки на підставі цього договору було вчинено оскаржувану реєстраційну дію. Зважаючи на те, що договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 19.06.2019 було укладено особою (продавцем), яка в незаконний спосіб набула право власності на неї, а відтак не мала права відчужувати спірну квартиру, яка не існує в натурі, а відтак вказаний договір суперечить вимогам закону, у зв`язку із чим підлягає визнанню недійсним. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 07.02.2022 відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження. [PERSON] 25.03.2022 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позов є безпідставний, необґрунтований та не підлягає до задоволення. Підстав для задоволення позову про витребування майна з чужого незаконного володіння не має, адже відповідач набув квартиру в законний спосіб - шляхом укладення Договору купівлі-продажу квартири. Попередні власники спірної квартири не були позбавлені майна чи обмежені в користуванні. Львівська міська рада по даний час не являється власником спірної квартири. Прокуратура фактично звернулась з позовом до суду в інтересах не належної сторони, адже Львівська міська рада по даний час не являється власником спірного майна. Прокуратурою не доведено незаконного вибуття спірної квартири від її власників, адже таких вимог власники спірної квартири ніколи не виставляли, а отже і відсутні підстави для визнання недійсним права власності на спірну квартиру та скасування її реєстрації, оскільки відповідачу не було відомо хто діяв від імені продавця даної квартири. Крім того, позивач не був стороною оскаржуваного договору купівлі-продажу спірної квартири, а тому обраний прокурором спосіб захисту порушеного права не відповідає вимогам статті 16 ЦК України та характеру правовідносин, які виникли між сторонами, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки, якщо майно вибуло поза волею власника, то власник має право на застосування такого способу судового захисту, як витребування майна із чужого незаконного володіння на підставі статей 387,388 ЦК України, проте такі вимоги власником не заявлялись. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог /Т.1 а.с.140-141/. В судовому засіданні прокурор та представник Львівської міської ради надали пояснення аналогічно наведеним у позовній заяві, просили позов задовольнити в повному обсязі. В судове засідання відповідачі не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про час та місце розгляду справи, причини неявки не повідомили і суд вважає за можливе розглянути справу без їх участі. Третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Мейхер О.Л. та представник третьої особи АТ КБ «ПриватБанк» у судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про час та місце розгляду справи, причини неявки не повідомили і суд вважає за можливе розглянути справу без їх участі. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оглянувши матеріали цивільних справ №462/3167/19, №462/5763/19, інвентаризаційної справи на будинок, суд приходить до висновку, що позов підставний і підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання іншою особою. Згідно зі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч. 1 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вбачається з матеріалів справи, 08.02.1996 розпорядженням Залізничної районної адміністрації виконавчого комітету Львівської міської Ради народних депутатів №70 «Про передачу квартир у власність громадян» передано квартиру [ADDRESS] у власність [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] /Т.1 а.с.37/. Розпорядженням виконавчого комітету Львівської міської Ради народних депутатів від 12.02.1996 №90, на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992, відповідно до рішення міськвиконкому №153 від 14.12.1994, затверджено розпорядження Залізничної районної адміністрації виконавчого комітету Львівської міської Ради народних депутатів від 08.02.1996 №70 /Т.1 а.с.62/. Відповідно до свідоцтва № [NUMBER] про право власності на квартиру від 12.02.1996, виданого виконкомом Львівської міської ради народних депутатів квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та членам її сім`ї [PERSON] та [PERSON] /Т.1 а.с.28/. Згідно з витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданому Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки №30529171 від 06.07.2011, квартира за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] та [PERSON] : 2/3 частки на праві приватної спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності (№03763-3 від 12.02.1996); [PERSON] 1/6 частки на праві приватної спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право на спадщину (№4-685 від 21.09.2009); [PERSON] 1/6 частки на праві приватної спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право на спадщину (№4-694 від 21.09.2009) /Т.1 а.с.33/. Згідно з витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданому Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки №31516726 від 03.10.2011, квартира за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] - 1/2 частки на праві приватної спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право на спадщину (№4-602 від 15.09.2011) /Т.1 а.с.35/. 03.06.2019 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Майхер О.Л. була заведена спадкова справа за №3/2019, номер у спадковому реєстрі 64270637 /Том 1 а.с. 197-221/. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [PERSON] померла [INFO] . На день смерті [PERSON] , їй на праві власності належала квартира [ADDRESS] , що підтверджується інформаційним витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. Із заявами про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Майхер О.Л. звернулися: 03.06.2019 року - [PERSON] , [INFO] [PERSON] та 27.06.2019 року - [PERSON] . Після подання заяв про прийняття спадщини, ні [PERSON] , ні [PERSON] не надали жодних доказів родинних та інших відносин зі [PERSON] , а відтак відсутні підстави для закликання їх нотаріусом до спадкування за законом. Окрім цього, судом встановлено, що рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 29.01.2020 у справі №462/5763/19, яке постановою Львівського апеляційного суду від 23.11.2020 та постановою Верховного суду у складі Касаційного цивільного суду від 08.04.2021 залишено без змін, в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Майхер О.Л. про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права на спадкування та усунення від права на спадкування відмовлено /Т.1 а.с.64-85/. Даними рішеннями суду встановлено, що позивач [PERSON] не підтвердив належними доказами факт його проживання однією сім`єю разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, оскільки місце проживання позивача на день смерті спадкодавця було зареєстроване за іншою адресою, ніж місце проживання спадкодавця. Окрім цього, встановлено, що позивачем не обґрунтовано, чому саме [PERSON] повинна була піклуватись про [PERSON] та чи був у неї такий обов`язок, оскільки як встановлено судом, остання не перебувала зі спадкодавцем в родинних відносинах та до кола спадкоємців за законом не відноситься. Окрім цього, в матеріалах цивільної справи №462/5763/19 /Т.2 а.с.27-28/ наявний відзив [PERSON] на позов, згідно з яким останній зазначає, що він не претендує на спадкове майно, яке залишилося після смерті [PERSON] . Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до інформації приватного нотаріуса ЛМНО Мейхер О.Л. №706/01-16 від 23.11.2021 встановлено, що станом на 23.11.2021 будь-які інші заяви по даній справі не надходили, свідоцтва про право на спадщину по даній справі нотаріусом не видавались. Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК Україна). Згідно з частиною першою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України). За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Статтею 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України). У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України). У п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа (стаття 1265 ЦК України). За правилами частин першої, третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою може також бути подана кредитором спадкодавця. У такому разі суд залучає до розгляду справи органи місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини та/або за місцезнаходженням нерухомого майна, що входить до складу спадщини. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням. Згідно з частиною першою статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Частиною першою статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Відумерлою є спадщина, визнана такою на підставі встановлення судом існування (чи не існування) кількох юридичних фактів: факту смерті спадкодавця, відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від спадщини, неприйняття спадкоємцями спадщини чи відмови від її прийняття, дотримання органом місцевого самоврядування відповідної процедури. Суд, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді відповідно до закону (стаття 338 ЦПК України). Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2023 року у справі № 712/14171/21 (провадження № 61-10639св22), від 22 квітня 2024 року у справі № 205/5655/21 (провадження № 61-1188св23) та від 17 липня 2024 року у справі № 522/1364/20 (провадження № 61-7965св24). Таким чином, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, встановивши, що після смерті [PERSON] відсутні спадкоємці, які у встановленому законом порядку прийняли спадщину, суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовної вимоги про визнання спадщини відумерлою на підставі статті 338 ЦПК України та передачі квартири [ADDRESS] у власність територіальної громади м.Львова в особі Львівської міської ради. Щодо позовної вимоги про скасування державної реєстрації права приватної власності [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) на квартиру, загальною площею 80,2 кв.м. та житловою площею 58,3 кв.м. з коморою в підвалі площею 13,0 кв.м., яка знаходиться адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1841363046101), яка проведена 24.05.2019 (номер відомостей про речове право: 31785683) із одночасним закриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, суд зазначає наступне. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №369555807 від 13.03.2024, право власності на квартиру, яка знаходиться адресою: [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] /Т.2 а.с. 134-136/. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №369555699 від 13.03.2024, право власності на квартиру, яка знаходиться адресою: [ADDRESS] а зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, серія та номер 764, виданого19.06.2019 приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області /Т.2 а.с. 132-133/. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири, укладеного 19.06.2019, посвідченого приватним нотаріусом Пустомитівського районного округу Львівської області Віблієм Л.З. та зареєстрованого в реєстрі за № 764, [PERSON] продав [PERSON] квартиру [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] , виданого Виконкомом Львівської міської ради 26.06.1995, згідно з розпорядженням (наказом) від 26.06.1995 №321, зареєстрованого ЛМБТІ і записаного у реєстрову книгу за №7377. Державну реєстрацію права власності на квартиру проведено державним реєстратором Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради Мельник І.Б. 24.05.2019, номер запису про право власності: 31785683, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:1841363046101, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30.05.2019, індексний номер витягу:168640352 /Т1 а.с. 113-116/. Згідно з свідоцтвом про право власності на квартиру [ADDRESS] від 26.06.1995, квартира [ADDRESS] належить [PERSON] та, що таке свідоцтво видано на підставі розпорядження (наказу) від 26.06.1995 №321, зареєстроване ЛМБТІ і записане у реєстрову книгу № 7377 /Т.1 а.с.90/. Відповідно до довідки ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» № 932 від 15.05.2019, така видана [PERSON] про те, що згідно з інвентаризаційними матеріалами ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» станом на 29.12.2012 квартира [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] , згідно свідоцтва про право власності від 26.06.1995 за № Г-03532 /Т.1 а.с.91/. Технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] , складений 23.05.1995, інвентарний № 175, реєстровий № 12862 /Т.1 а.с.92/. Згідно з інформацією ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» № 5450 від 22.11.2021, право власності на квартиру [ADDRESS] не реєструвалось. За реєстровим № 7377 проведено реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] , а за реєстровим № 12862 проведено реєстрацію права власносності на квартиру [ADDRESS] . Також, ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» зазначено, що довідка № 932 та технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] , складений 23.05.1995, не виготовлялись /Т.1 а.с.96/. Згідно з інформацією Залізничної районної адміністрації № 32-вих-105946 від 12.11.2021, Залізничною районною адміністрацією не присвоювалась поштова адреса: [ADDRESS] . Розпорядження № 321 було прийнято 01.06.1995, проте воно не стосується приватизації будь-якого житла /Т.1 а.с.36/. 26.06.1995 Залізничною районною адміністрацією прийнято 6 розпоряджень під №№ 378, 379, 380, 381, 382, 383, які також не стосуються питання приватизації квартири [ADDRESS] /Т.1 а.с 42-45/. Згідно з інформацією Юридичного департаменту Львівської міської ради наведеної у листах №2901-вих-117221 від 09.12.2021 та № 2901-вих-124557 від 30.12.2021 встановлено, що 08.02.1996 розпорядженням Залізничної районної адміністрації виконавчого комітету Львівської міської Ради народних депутатів № 70 «Про передачу квартир у власність громадян», вирішено передати у власність [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , квартиру [ADDRESS] . Розпорядженням виконавчого комітету Львівської міської Ради народних депутатів від 12.02.1996 № 90, на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992, відповідно до рішення міськвиконкому № 153 від 14.12.1994, затверджено розпорядження Залізничної районної адміністрації виконавчого комітету Львівської міської Ради народних депутатів від 08.02.1996 № 70. На підставі останнього [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , видано свідоцтво про право власності на [ADDRESS] . Щодо видачі виконкомом Львівської міської ради свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] від 26.06.1995 року на квартиру [ADDRESS] , Львівська міська рада повідомила, що з урахуванням того, що органом, який у 1995 році здійснював видачу свідоцтв на право власності на квартиру був виконавчий комітет Львівської міської Ради народних депутатів, а Виконком Львівської міської ради, як виконавчий орган ради сформований на підставі Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» прийнятого 21.05.1997 року, а також того, що відповідно до процедури приватизації державного житлового фонду, свідоцтво на право власності на квартиру видавалося на підставі розпорядження голови районної адміністрації, однак таке відсутнє, свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] від 26.06.1995 у встановленому законодавством порядку не видавалось /Т.1 а.с.58-60/. З технічних паспортів квартир [ADDRESS] /Т.1 а.с.26-25/ та № 2а /Т.1 а.с.92-93/ по [ADDRESS] вбачається, що конструктивно вказані квартири з коморами ідентичні: розташовані на 1 поверсі 3-поверхового будинку, складаються з 4 кімнат, житловою площею 58,3 кв.м., в т.ч.: 1-а кімната - 12,2 кв.м., 2-а кімната - 18,3 кв.м., 3-я кімната - 13,9 кв.м., 4-а кімната - 13,9 кв.м., а також кухні площею - 10,0 кв.м., ванної кімнати площею - 2,9 кв.м., вбиральні - 0,9 кв.м., коридору - 6,1 кв.м., вбудованої шафи - 0,9 кв.м., балкону 1,1 кв.м.; висота приміщень - 2,9 м., комори площею 13, 0 кв.м., висотою 2,5 м. З копії поверхових планів будинку [ADDRESS] встановлено, що на 1 поверсі будинку [ADDRESS] наявна лише одна квартира з вищеописаними технічними характеристиками /Т.1 а.с.100-102, матеріали інвентаризаційної справи на будинок [ADDRESS] /. Відповідно до висновку експерта № 10/7/59 від 24.01.2020, встановлено, що в договорі купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 12.06.2019, заяві від імені [PERSON] щодо набуття шляхом приватизації квартири за адресою [ADDRESS] від 19.06.2019, заяві про державну реєстрацію прав від 24.05.2019, рукописні записи та підписи від імені [PERSON] виконані не [PERSON] , а іншою особою /Т.1 а.с.103-112/. Відповідно до ч.2 ст.327 ЦК України управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Згідно ст.330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 182, ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації; державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» загальними засадами державної реєстрації прав є, серед іншого, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Приписами ч. 1, 2 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення; якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених статтею 31 цього Закону. За таких обставин, в Державному реєстрі реєструються речові права лише на існуюче нерухоме майно. Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості Державного реєстру прав вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки їх не скасовано у порядку, передбаченому цим Законом. Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, зареєстрованих у Державному реєстрі прав, вчиняються на підставі відомостей, що містяться в цьому реєстрі. Нормами ч. 4 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам. Скасування державної реєстрації на підставі рішення суду передбачено ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 за № 1127. Відповідно до пункту 6 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 за №1127 державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком. Пунктом 7 Порядку визначено, що для державної реєстрації прав заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, та документ, що підтверджує сплату адміністративного збору за державну реєстрацію прав. Відповідно до норм ч.ч. 1, 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» За результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав. У разі якщо після отримання заявником документів за результатами розгляду заяви виявлено технічну помилку, допущену під час внесення до Державного реєстру прав відомостей про речові права, обтяження речових прав, зокрема помилку у відомостях про суб`єкта речового права, обтяження, відомостях про речове право, обтяження, відомостях про нерухоме майно, у тому числі його технічних характеристиках, або якщо відбулося виправлення такої помилки в документах, що подавалися для державної реєстрації прав, або відбулася зміна адреси об`єкта нерухомого майна, такі помилки, відомості виправляються державним реєстратором на підставі заяви особи, відомості про речові права, обтяження речових прав якої містять таку помилку, відомості, а у випадку, передбаченому пунктом 2 частини сьомої статті 37 цього Закону, - посадовою особою Міністерства юстиції України, його територіальних органів або на підставі рішення Міністерства юстиції України, його територіальних органів - державним реєстратором, яким допущено технічну помилку. Виправлення помилки, відомостей, що впливають на права третіх осіб, здійснюється державним реєстратором виключно за наявності згоди таких осіб або на підставі судового рішення. Відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. Таким чином, враховуючи те, що документи подані для проведення державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] , а саме: розпорядження від 26.06.1995 № 321, свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] від 26.06.1995, довідка ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» № 932 від 15.05.2019, технічний паспорт на квартиру від 23.05.1995 ніколи не складались та не видавались, а також те, що квартира [ADDRESS] щодо якої проведено оскаржувану державну реєстрацію права власності фактично не існує в натурі, первинна державна реєстрація права власності на неї 24.05.2019 проведена з порушенням вимог ст. 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", якою встановлено підстави для державної реєстрації прав, що в свою чергу тягне неправомірність державної реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомого майна за [PERSON] . Наведене вище вказує на те, що свідоцтво про право власності № [NUMBER] від 26.06.1995 на квартиру [ADDRESS] , згідно з яким квартира належить [PERSON] та, що таке видано на підставі розпорядження (наказу) від 26.06.1995 №321, зареєстроване ЛМБТІ і записане у реєстрову книгу № 7377 є підробленим. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що вимога про скасування державної реєстрації права приватної власності [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1841363046101), яка проведена 24.05.2019 (номер відомостей про речове право: 31785683) із одночасним закриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, підлягає до задоволення. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 31 травня 2023 року у справі № 335/12292/9, від 01 листопада 2023 року у справі №202/5154/21. Щодо позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 19.06.2019 між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Пустомитівського районного округу Львівської області Віблієм Л.З. та зареєстрованого в реєстрі за № 764, слід зазначити наступне. Згідно з пунктом 2 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним зі способів захисту цивільного права є визнання правочину недійсним. Частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України зазначено, що вимога про визнання правочину недійсним може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам Статтею 216 Цивільного кодексу України передбачено загальні наслідки недійсності правочину: недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ст. 655 ЦК України одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві) а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару ( частина перша статі 658 ЦК України). Саме власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. (ч. 1 ст. 317 ЦК України), Отже, такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, яке існувало до укладання правочину. Застосування зазначених правових наслідків засвідчує факт повернення сторін у первісний стан, який мав місце до вчинення недійсного правочину, тобто має місце двостороння реституція. Згідно зі статтею 236 Цивільного кодексу України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача. Суд вважає доведеним факт, що [PERSON] у встановленому законом порядку не набув право власності на квартиру [ADDRESS] , такої квартири фактично не існує, а відтак не мав права відчужувати цю квартиру. Зважаючи на те, що договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 19.06.2019 було укладено особою (продавцем), яка в незаконний спосіб набула право власності на неї, а відтак не мала права відчужувати спірну квартиру, яка не існує в натурі, а відтак вказаний договір суперечить вимогам закону, зокрема статтям 203, 205, 655, 656, 658 Цивільного кодексу України, у зв`язку із чим підлягає визнанню недійсним. Наведене також відповідає правовій позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 27.05.2021 по справі № 914/1201/19. Суд вважає, що набувши спірну квартиру у власність на підставі неіснуючого розпорядження (наказу) від 26.06.1995 №321, зареєстрованого ЛМБТІ і записанегог у реєстрову книгу № 7377, а тому подальше її відчуження [PERSON] вважається таким, що відбулося із порушенням вимог закону та майнових прав власника, що є підставою для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу квартири недійсним з підстав, передбачених ст. ст. 203, 215 ЦК України. Окрім цього, суд зауважує, що [PERSON] не позбавлений права звернутися до суду з позовом до продавця спірної квартири з вимогою про відшкодування збитків, завданих вилученням у нього нерухомого майна за рішенням суду з підстав, що виникли до моменту його продажу. Враховуючи встановлені обставини, виходячи з норм ст.41 Конституції України, ст.ст.16, 215, 216, 317, 319, 321, 327, 328, 330, 387, 388, 390 ЦК України, суд вважає, що наявні підстави, для задоволення позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу. Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України). На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позов підставний та такийслід задовольнити. Крім того, позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 390582151 грн та заяви про забезпечення позову в сумі 1514,00 грн, які відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, підлягають стягненню з [PERSON] у розмірі 2649,00 грн, з [PERSON] 3405,00 грн на користь Львівської обласної прокуратури, а також 34518,51 грн сплаченого судового збору підлягає поверненню позивачу як зайво сплачений. На підставі ст.ст. 15,16, 203,215,327,328,330,388, 1216,1217,1220,1223,1258,1259, 1268-1270,1277 ЦК України, Закону України «Про місцеве самоврядування», Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»,

Outcome: approved