Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-23 00:00:00

В квітні 2024 року позивач [PERSON] звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до до Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Тролейбусне управління», третя особа: Страхова компанія «Країна» про відшкодування моральної та матеріальної шкоди. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 28 листопада 2019 року близько 14 год. 30 хв., перебуваючи в салоні тролейбуса «МАЗ-ЭТОН Т10300», реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] , [PERSON] впала та отримала тілесні ушкодження. В результаті дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] отримала наступні тілесні ушкодження: перелом зовнішнього виростку правої великої гомілкової кістки, підголовчастий перелом лівої малої гомілкової кістки, гемартроз правого колінного суглоба, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості, так як для повного зрощення переломів необхідно тривалий строк більш ніж 3 тижні. Водієм було відшкодовано символічно 1000 грн. що звичайно не покрило усіх витрат на лікування та не покрило розмір ні матеріальної, ні моральної шкоди, яку [PERSON] понесла внаслідок отриманих травм та тривалого лікування, яке продовжується по даний час. [PERSON] проходила лікування з 28.11.2019 року по 06.01.2020 року, та у зв`язку із тяжкістю травми проходила повторне лікування у період з 12.07.2021 року по 02.08.2021 р. Неодноразові звернення до КП БМР «Тролейбусне управління», який є власником транспортного засобу тролейбуса «МАЗ-ЭТОН Т10300», реєстраційний номер [NUMBER] , та Страхової компанії «Країна», яка є Страховиком КІІ БМР «Тролейбусне управління» залишились без задоволення. Так у відповіді СК «Країна» на звернення [PERSON] зазначено, що Страховиком не відшкодовується шкода, заподіяна життю та/або здоров`ю пасажирів, які перебували в момент ДТП у транспортному засобі, зазначеному в Договорі страхування, та не може кваліфікуватись AT СК «Країна» як страховий випадок. Таким чином, зазначивши, що КП БМР «Тролейбусне управління» не здійснювало страхування життя та здоров`я пасажирів. 19.10.2022 року, на звернення [PERSON] до КП БМР «Тролейбусне управління» надало відповідь, в якому зазначило, що «.. у доданих до заяви фіскальних чеках значаться багато позицій медичних виробів і препаратів, які відсутні у листках лікарських призначень, як наприклад, чохол інструментального стола, стериліум, халат медичний тощо...». Однак зрозуміло, що все на що вказували лікарі, як про необхідне для придбання, [PERSON] придбавалось за власні кошти, що не було передбачено її бюджетом, оскільки має фінансові надходження лише у вигляді пенсії. Також, у зазначеній відповіді вказувалось на неякісні чеки, але за часом чеки мають особливість вигорати, та надані у первісному вигляді не можуть бути. Хоча оригінали до їх вигорання надавались для ознайомлення до КП БМР «Тролейбусне управління», відповідь завжди була негативна. У зв`язку із зазначеним [PERSON] змушена звернутись за захистом своїх прав до суду. Позивач зазначає, що розмір матеріальної шкоди визначено на підставі документів - фіскальних чеків, які було відновлено та мають читабельний характер, а так, підтверджують розмір заявленої матеріальної вимоги у сумі 19935,73 грн. Позивач заявляє, що їй було заподіяно моральної шкоди, оскільки внаслідок вчинення щодо неї протиправних дій з боку відповідача, вона зазнала емоційних страждань, завданих протиправними діями відповідача внаслідок заподіяння тілесних ушкоджень середньої тяжкості, внаслідок чого [PERSON] змушена проходити лікування по даний час. Позивач зазначає, що, з урахуванням наведеного, негативні емоції, викликані протиправними діями відповідача, досягли рівня страждання, а отже моральну шкоду було завдано, так як внаслідок отриманих травм, [PERSON] була змушена приймати ліки, проходити обстеження, відвідувати медичні заклади. Враховуючи викладене просила суд, стягнути з Комунального підприємства «Тролейбусне управління» на користь [PERSON] матеріальну шкоду в сумі 19935,73 грн. та моральну шкоду в розмірі 50000,00 грн. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 липня 2023 року головуючим по справі визначено суддю Кошель Б.І. Ухвалою судді від 30 квітня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Судом 10.05.2024 року за вх..№26279 отримано письмові пояснення, за підписом представника АТ «СК «Країна» Усенка А.М., в яких останній зазначив, що між відповідачем та ПАТ «СК «Країна» було укладено Договір добровільного страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів №УА/198424 від 23.01.2019 року. Відповідно до умов Договору, страховиком прийнято на себе обов`язок у разі виникнення цивільної відповідальності Страхувальника або особи, відповідальність якої застрахована, за заподіяння у результаті ДТП шкоди третім особам за участю забезпеченого ТЗ здійснити потерпілій стороні виплату страхового відшкодування в порядку та на умовах, визначених Договором. Як стало відомо з отриманих документів від позивача, 28.11.2019 року, близько 14:30 год., перебуваючи в салоні тролейбуса «МАЗ-ЄТОН Т100300», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , позивачка при падінні впала та отримала тілесні ушкодження. Відповідно до п.п. 21.2.2., п.21.2 умов Договору, визначено, що в будь-якому випадку Страховиком не відшкодовується шкода, заподіяна життю та/або здоров`ю пасажирів, які перебували в момент ДТП в транспортному засобі, зазначеному в Договорі страхування, а також будь-якому майну Страхувальника, водія Страхувальника чи особи, відповідальність якої застрахована, що перебувало у транспортному засобі, зазначеному у Договорі страхування, або поза його межами. Позивачка неодноразово звернулась до АТ «СК «Країна» із заявами про страхове відшкодування та у відповідь Страховик повідомляв листами від 22.02.2022 року та від 24.10.2022 року про те, що заявлена подія відноситься до виключень із страхових випадків, та не може кваліфікуватись як страховий випадок згідно умов договору. До того ж, щодо посилання Позивача на Положення про обов`язкове страхування від нещасних випадків на транспорті, затвердженим постановою КМУ від 14.08.1996 року за №959 (надалі також Положення), то відповідно до абз.11. п. 1 даного Положення обов`язкове особисте страхування не поширюється на пасажирів автомобільного і електротранспорту на міських маршрутах. Окрім того, договорів обов`язкового особистого страхування від нещасних випадків на транспорті пасажирів між АТ «СК «Країна» та відповідачем укладено не було. Судом 21.05.2024 року за вх..№27959 отримано відзив на позовну заяву, за підписом начальника КП БМР «Тролейбусне управління» Володимира Вахнія, в якому останній просив відмовити у задовленні позову у повному обсязі. В обґрунтування відзиву зазначив, що позивачка на додаток до позовної заяви надала КП БМР «Тролейбусне управління» копії документів на підтвердження заподіяння їй матеріальної шкоди (придбання товарів медичного призначення) лише на суму 13098,59 грн. Решта наданих документів розмиті і не підлягають прочитанню. На доданому нею аркуші № 3 вказана загальна сума 6118.94 грн., хоча простий підрахунок окремих позицій дає суму лише 3347,32 грн. Натомість позивачка у позовній заяві (сторінка 6, абз.4) вказує, що начебто оригінали таких документів у відповідача маються. В дійсності ж копії всіх фіскальних чеків і лікарських призначень, які у 2022 р. позивачка надала КП БМР «Тролейбусне управління», були їй повернені листом від 15.02.2024 р. № 47 на адвокатський запит її представника [PERSON] від 18.01.2024 р. № 009. Що це були саме копії, а не оригінали, підтверджується заявою самої [PERSON] від 30.09.2022 р. Отже, в порушення вимог ч. 9 ст. 83 ЦПК України позивачка не надала відповідачу копії доказів (документів), якими вона обгрунтовує розмір позовних вимог. Як вже вказано вище, позивачка надіслала відповідачу підтверджуючі документи на придбання товарів лише на суму 13098,59 грн., а не на суму 19953,73 грн. Проте навіть зі вказаних покупок на суму 13098,59 грн. близько половини не вказані в лікарських призначеннях і якщо позивачкою придбавалися, то з метою власних зручностей, наприклад, паперові рушники, халати, рукавички, покриття, чохол для столу, леза і тому подібне, адже вони не призначені для лікування. Тому на підтвердження обгрунтованості свого позову позивачка зобов`язана підтвердити необхідність кожного виду товарів відповідним лікарським призначенням, а вона цього не зробила. 3гідно ст.. 1193 ЦК України якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого розмір відшкодування зменшується. Відповідачка під час користування тролейбусом не трималася за поручень, хоч у салоні тролейбуса підприємством розміщені спеціальні таблйчки-попередження про необхідність триматися за поручень під час руху тролейбуса. Тобто, відповідачка грубо порушила вимоги обов`язкової для всіх норми права, а саме пп. «а» п. 5.2 Правил дорожнього руху України, який вимагає, що: «Пасажири, користуючись транспортним засобом, повинні сидіти або стояти, тримаючись за поручень, або інше пристосування». Швидкість тролейбуса на момент нещасного випадку була мінімальна, близько 5 км/год., оскільки ним здійснювався поворот в районі магазину «Новус». І якби позивачка виконала вимоги ПДР України, то вона б не впала. Той факт, що по факту нещасного випадку був притягнутий до кримінальної відповідальності водій тролейбуса, не зменшує вини в тому, що сталося, і самої відповідачки. На час розгляду в суді кримінальної справи щодо водія тролейбуса [PERSON] позивачка оцінила розмір завданої їй моральної шкоди у 5000 грн. і [PERSON] відшкодував їй цю шкоду в повному обсязі, що підтверджується наданою нею власноручною розпискою від 25.02.2021 р. Іншого розміру моральної шкоди позивачка не вказувала ні в суді, ні під час досудового розслідування. У позовній заяві позивачка не навела достатніх належних міркувань і доказів щодо підстав збільшення розміру моральної шкоди, хоч Верховний Суд у п. 4 згаданої постанови Пленуму від 31.03.1995 р. № 4 чітко вимагає цього і вказує, що в позовній заяві має бути зазначено, з яких міркувань позивач виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Представник відповідача зазначає, що з врахуванням вини самої позивачки у заподіянні їй шкоди і з врахуванням повного відшкодування їй цієї шкоди позов у частині відшкодування моральної шкоди також не підлягає задоволенню. Позивач в судове засідання не з`явилася, представника не направила, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник позивача адвокат Єфремова І.І. подала суду заяву, яка була зареєстрована канцелярією суду 24.07.2024 року за вх..№39588, в якій остання просила проводити розгляд справи у відсутності позивача та\~ її представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання представника не направив, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Судом 30.05.2024 року за вх..№29818 отримано заяву, в якій начальник\~ КП БМР «Тролейбусне управління» Володимир Вахній в якій останній зазначив, що їх позиція викладена у відзиві та просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Третя особа в судове засідання представника не направила, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. У поясненнях на позовну заяву просили розгляд справи проводити у відсутності представника. Суд приходить до висновку про можливість проведення судового засідання за відсутності сторін та прийняття судового рішення на підставі наявних матеріалів, оскільки всі учасники справи були належним чином та завчасно у відповідності до вимог ЦПК України повідомлені по дату, час та місце слухання справи, представник позивача надав заяву про розгляд справи у відсутність сторони позивача, відповідач скористався своїм правом та подав суду відзив на позовну заяву, в якому висловив свою позицію щодо позову. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та надавши їм належну правову оцінку, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлено, що 28.11.2019 близько 14 години 30 хвилин водій [PERSON] керуючи технічно-справним тролейбусом "МАЗ-ЭТОН Т10300" реєстраційний номер [NUMBER] , рухаючись за встановленим маршрутом № 8, по вул. Леваневського в м. Біла Церква, від вул. Некрасова м. Біла Церква Київської області в напрямку до центру міста, навпроти буд. [ADDRESS] , в порушення вимог п. 1.3 Правил дорожнього руху України, де вказано: «Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими»; п. 1.5 Правил дорожнього руху України, де вказано: «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»; п. 1.7 Правил дорожнього руху України, де вказано: «Водії, пішоходи та пасажири зобов`язані бути особливо уважними до таких категорій учасників дорожнього руху, як діти, люди похилого віку та особи з явними ознаками інвалідності»; п. 2.3(б) Правил дорожнього руху України, де вказано: «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний, бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»; п. 2.10 (б, в, д, е) Правил дорожнього руху України, де вказано: «У разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний: б) увімкнути аварійну сигналізацію і встановити знак аварійної зупинки відповідно до вимог пункту 9.10 цих Правил; в) не переміщати транспортний засіб і предмети, що мають причетність до пригоди; д) повідомити про дорожньо-транспортну пригоду орган чи уповноважений підрозділ Національної поліції, записати прізвища та адреси очевидців, чекати прибуття поліцейських; е) вжити всіх можливих заходів для збереження слідів пригоди, огородження їх та організувати об`їзд місця пригоди;\~\~ п. 10.1 Правил дорожнього руху України, де вказано: «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху»; п. 12.1 Правил дорожнього руху України, де вказано: «Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним»; п. 12.3 Правил дорожнього руху України, де вказано: «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди»; п. 12.9(г) Правил дорожнього руху України, де вказано: «Водієві забороняється різко гальмувати (крім випадків, коли без цього неможливо запобігти дорожньо-транспортній пригоді)», не вірно оцінив дорожню обстановку, проявив неуважність, перед маневруванням керованого ним тролейбуса праворуч, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, не вірно вибрав безпечну швидкість руху в дорожній обстановці, що склалася, що позбавило його можливості постійно контролювати рух транспортного засобу та безпечно керувати ним, на ділянці дороги, що має нахил проїзної частини (спуск по ходу його напрямку руху) з поворотом дороги праворуч по напрямку до центру міста, перед розташуванням східної стрілки для сходження двох ліній руху електричної контактної мережі в одну, застосував різке гальмування у випадку, не пов`язаному із запобіганням дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок чого в салоні тролейбуса впала пасажирка [PERSON] , [INFO] , яка стояла в салоні тролейбуса, конструкцією якого передбачені стоячі місця, в призначеному для цього місці та трималася за поручень. В результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажирка тролейбуса [PERSON] отримала наступні тілесні ушкодження: перелом зовнішнього виростку правої великої гомілкової кістки, підголівчастий перелом лівої малої гомілкової кістки, гемартроз правого колінного суглоба, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості, так як для повного зрощення переломів необхідно тривалий строк більш ніж 3 тижні, що підтверджується обвинувальним актом у кримінальному провадженні №12019110030003619 від 29.11.2019 року за обвинуваченням [PERSON] у вчинені злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. (а.с. 87-92) Відповідно до ухвали Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 лютого 2021 року у справі №357/6379/20 [PERSON] звільнено\~ від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України на підставі ст. 46 КК України. Кримінальне провадження щодо [PERSON] , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України закрито, оскільки в судовому засіданні потерпіла [PERSON] заявила клопотання, в якому просила звільнити [PERSON] від кримінальної відповідальності в зв`язку з тим, що вони з обвинуваченим примирилися і останній відшкодував їй моральну шкоду, а тому просила\~ закрити дане кримінальне провадження. В судовому засіданні обвинувачений [PERSON] просив звільнити його від кримінальної відповідальності в зв`язку з примиренням з потерпілою та відшкодуванням останній моральної шкоди, про що надав письмову заяву. (а.с. 13-14) Як встановлено судом, в результаті дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості та проходила лікування у КНП БМР «Білоцерківська міська лікарня №2» з 28.11.2019 року по 06.01.2020 року, повторне лікування з 12.07.2021 року по 02.08.2021 року, що підтверджується виписками з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого. (а.с. 15, 16, 20, 21, 24) З листів лікарських призначень та копій товарно-касових чеків вбачається, що [PERSON] понесла витрати на лікування у сумі 18085,76 грн. (а.с.17-19,22-23, 29-32,74-78) Також судом встановлено, що К ПБМР «Тролейбусне управління» та ПАТ «СК «Країна» було укладено Договір добровільного страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів №УА/198424 від 23.01.2019 року. Відповідно до умов Договору, страховиком прийнято на себе обов`язок у разі виникнення цивільної відповідальності Страхувальника або особи, відповідальність якої застрахована, за заподіяння у результаті ДТП шкоди треті м особам за участю забезпеченого ТЗ здійснити потерпілій стороні виплату страхового відшкодування в порядку та на умовах, визначених Договором. Відповідно до п.п. 21.2.2., п.21.2 умов Договору, визначено, що в будь-якому випадку Страховиком не відшкодовується шкода, заподіяна життю та/або здоров`ю пасажирів, які перебували в момент ДТП в транспортному засобі, зазначеному в Договорі страхування, а також будь-якому майну Страхувальника, водія Страхувальника чи особи, відповідальність якої застрахована, що перебувало у транспортному засобі, зазначеному у Договорі страхування, або поза його межами. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема відшкодування збитків. Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Статтею 1166 Цивільного Кодексу України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Відповідно до ч. 1-2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.\~ Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. У відповідності до положень ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Як визначено в ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно положень частини 5 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до положень частини 7 статті 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що з відповідача КП БМР «Тролейбусне управління» на користь позивача [PERSON] необхідно стягнути\~ матеріальну шкоду в розмірі 18085,76 грн. Судом не беруться до уваги інші витрати позивача, оскільки вони не зазначені у листах лікарського призначення та не доведені фіскальними чеками. Також, суд критично оцінює доводи відповідача про те, що позивачка під час користування тролейбусом не трималася за поручень чим порушила правила дорожнього руху, тобто груба необережність потерпілого сприяла виникненню\~ шкоди, оскільки дані твердження спростовуються обвинувальним актом та ухвалою суду від 25.02.2021 року у справі №357/6379/20. Враховуючи зазначене, позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення матеріальної шкоди підлягають частковому задоволенню. Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3ст. 23 ЦК України). У ч. 4, 5 ст. 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Пунктом 3 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. В пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Пунктом 9 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц визначено, що визначаючи розмір відшкодування, суд керується принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Позивач зазначила, що їй було заподіяно моральної шкоди, оскільки внаслідок вчинення щодо неї протиправних дій з боку відповідача, вона зазнала емоційних страждань, завданих наслідок протиправних дій відповідача внаслідок заподіяння тілесних ушкоджень середньої тяжкості, внаслідок чого [PERSON] змушена проходити лікування по даний час. Позивач зазначає, що, з урахуванням наведеного, негативні емоції, викликані протиправними діями відповідача, досягли рівня страждання, а отже моральну шкоду було завдано, так як внаслідок отриманих травм, [PERSON] була змушена приймати ліки, проходити обстеження, відвідувати медичні заклади. Зазначила, що внаслідок травмування вона перенесла такий біль та страждання, які можуть бути виражені у грошовому еквіваленті розміром у 50000,00 грн. Однак, як встановлено судом, ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 лютого 2021 року у справі №357/6379/20 [PERSON] звільнено\~ від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України на підставі ст. 46 КК України у зв`язку з примиренням винного з потерпілим за вчинення кримінального правопорушення. Кримінальне провадження щодо [PERSON] , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України закрито. Також встановлено, що [PERSON] отримала від [PERSON] повне відшкодування за моральні збитки в сумі 5000 грн., що підтверджується розпискою від 25.02.2021 року. (а.с. 65) Враховуючи викладене, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог і з зазначених позивачем підстав, та виходячи з наданих доказів і встановлених на їх підставі конкретних обставин та правовідносин, суд не вбачає підстав для покладення на відповідача обов`язку відшкодувати позивачу моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, внаслідок часткового задоволення позову з відповідача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір у відсотковому відношенні до задоволених вимог. Так, позивачем до відповідача заявлено позовні вимоги на загальну суму 119935,73 грн., задоволено судом до стягнення суму 18085,76 грн., тобто 26% від заявленого розміру. Таким чином, сума судового збору, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 1110,06 грн. (4269,48 х 26%).

Outcome: partial