Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-24 00:00:00

Позивач звернулась до Деснянського районного суду міста Києва із позовом до відповідача, в якому просить суд зняти арешт з нерухомого майна, що перебуває у постійному володінні позивача, який було накладено на підставі постанови про накладення арешту на майно в ході досудового слідства у кримінальній справі №53-4133, реєстраційний номер обтяження:1 2766290 від 20.07.2012 року. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 14 жовтня 1985 року [PERSON] отримала ордер №5941 серії Б на право заняття двох кімнат загальною житловою площею 30,52 кв.м у відокремленій квартири [ADDRESS] . Ордер було видано на підставі рішення виконкому Шевченківської районної Ради народних депутатів м. Києва від 12.08.1985 року № 406/4. 20.06.2012 року в ході досудового слідства у кримінальній справі №53-4133 була винесена постанова про накладення арешту на майно. Предметом досудового розслідування згідно описової частини постанови була кримінальна справа щодо [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України. Під час проведення досудового слідства встановлено, що паспортист ЖЕК №307 Грозінська С.О. під час складання та видачі нею довідки №60 від 05.12.08 р. форми №4 про склад сім`ї ізольованої квартири [ADDRESS] не внесла до зазначеної довідки [PERSON] , за яким зберігається вказане житло. 24 липня 2012 року Деснянський районний суд міста Києва розглянув кримінальну справу по обвинуваченню [PERSON] та постановив кримінальну справу закрити, звільнивши [PERSON] від кримінальної відповідальності у зв`язку з передачею особи на поруки. 11.04.2013 р. відділом приватизації Державного Житлового Фонду та створеним ОСББ, було винесено розпорядження №2522-7/А про скасування розпорядження відділу приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації від 25.12.2008 р. №2522 про передачу у власність [PERSON] та [PERSON] квартири [ADDRESS] ; визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло від 25.12.2008 р. №2522 та скасована державна реєстрація приватизації вказаної квартири. 11.12.2023 року позивач подала заяву до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради про реєстрацію право набуття власності на вказану квартиру. 15.12.2023 року отримала рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій, на підставі наявного запису про обтяження на вказану квартиру. 25.12.2023 року позивач звернулась з заявою до Деснянської окружної прокуратури міста Києва з проханням зняти арешт з квартири, оскільки відпали причини його накладення. 29.12.2023 року Деснянська окружна прокуратура міста Києва розглянула в межах компетенції та надала відповідь, що прокуратура не уповноважена на виконання запитуваних у зверненні дій та запропонувала звернутися до суду, відповідно до чинного законодавства. Постанова про накладення арешту на майно ухвалена органом досудового слідства 20.06.2012 року, тобто до набрання чинності новим КПК України, а тому позивач змушена була звертатись до суду з вказаним позовом. Ухвалою суду від 26.04.2024 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 10.05.2024 року від Деснянської окружної прокуратури міста Києва на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, який долучено до матеріалів справи. Позивач та представник позивача в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили суд ухвалити рішення про задоволення позову. Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову з підстав викладених у відзиві та просила суд врахувати їх. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився надіслав на адресу суду заяву з проханням слухати справу у відсутності їх представника та ухвалити рішення на підставі вимог діючого законодавства України. Вислухавши позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. Судом встановлено, що на підставі рішення виконкому Шевченківської районної Ради народних депутатів м. Києва від 12.08.1985 року № 406/4, 14 жовтня 1985 року [PERSON] на родину з чотирьох осіб - позивача [PERSON] , її сина - [PERSON] , дочку - [PERSON] та мати позивача - [PERSON] , отримала ордер №5941 серії Б на право заняття двокімнатної квартири [ADDRESS] , загальною житловою площею 30,52 кв.м. 20.06.2012 року постановою слідчого прокуратури Деснянського району м. Києва в ході досудового слідства кримінальної справи № 53-4133 відносно [PERSON] за ч. 2 ст. 367 КК України накладено арешт на нерухоме майно:квартиру [ADDRESS] . За інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що реєстратором Першою київською державною нотаріальною конторою 20.07.2012 внесено відомості про накладення арешту на нерухоме майно (реєстраційний номер обтяження: 12766290), підстава обтяження: постанова про накладення арешту, кримінальна справа 53-4133, 20.06.2012, Прокуратура Деснянського району м. Києва, слідчий [PERSON] , об`єкт обтяження: квартира [ADDRESS] . В ході досудового слідства було встановлено, що [PERSON] допустила службову недбалість, яка полягала у видачі довідки (форма 4) № 60 про склад мешканців ізольованої квартири [ADDRESS] , не включивши до неї недієздатного [PERSON] . У подальшому, на підставі вказаної довідки та заяви [PERSON] , [PERSON] від 05.12.2008 вказана квартира приватизована останніми в рівних долях без урахування інтересів недієздатного [PERSON] 24.07.2012 року постановою Деснянського районного суду міста Києва кримінальну справу по обвинуваченню [PERSON] за ч. 2 ст. 367 КК України закрито та звільнено останню від кримінальної відповідальності у зв`язку з передачею особи на поруки. Крім того, як пояснювала представник відповідача в судовому засідання, в матеріалах наглядового провадження по кримінальній справі № 53-4133 за обвинуваченням [PERSON] наявна постанова слідчого прокуратури Деснянського району м. Києва Акуленко А.О. від 26.06.2012 про відмову в порушенні кримінальної справи за ст. 191 КК України відносно [PERSON] та [PERSON] на підставі п. 2 ст. 6 КПК України у зв`язку з тим, що досудовим слідством не встановлено даних, які б вказували на наявність в діях останніх умислу на заволодіння майном недієздатного [PERSON] , а саме його часткою квартири [ADDRESS] . Отже, позивач не має ніякого процесуального статусу в кримінальному провадженні та у зв`язку з обтяженням у Єдиному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі вказаної постанови слідчого наявні перешкоди у позивача щодо володіння вказаною квартирою, оскільки арешт нерухомого майна перешкоджає їй набути у встановленому законодавством порядку право власності на майно, чим порушуються її права та майнові інтереси. Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно положень статті 1-ї Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Арешт майна має тимчасовий характер і після припинення процедури, в зв`язку з якою накладено арешт, відповідне втручання в права особи щодо нерухомого майна набуває фактично свавільного характеру. Так, арешт на майно у вигляді квартири [ADDRESS] накладено слідчим Деснянської окружної прокуратури в межах та в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним кодексом України в редакції 1960 року в процесі здійснення досудового слідства кримінальної справи № 53-4133. Відповідно до ст. 125 КПК України 1960 року слідчий за клопотанням цивільного позивача або зі своєї ініціативи зобов`язаний вжити заходів до забезпечення заявленого в кримінальній справі цивільного позову, а також можливого в майбутньому цивільного позову, склавши про це постанову. Згідно з положеннями ч.ч. 1, 6 ст. 126 КПК України 1960 року забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту. Накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. У разі закриття кримінальної справи слідчим з підстав, передбачених ст. 213 КПК України 1960 року, слідчий виносить вмотивовану постанову, в якій приймає рішення про скасування заходів по забезпеченню цивільного позову та можливої конфіскації майна (ч. 1 ст. 214 КПК України). Тобто, обов`язок скасування арешту покладається на слідчого у випадку закриття кримінальної справи на стадії досудового слідства, однак слідчим не виносилось постанови про скасування арешту відповідно до положень ст. 126 КПК України 1960 року. Відповідно до ст. 244 КПК України 1960 року за результатами попереднього розгляду справи суддя своєю постановою приймає рішення, зокрема, про закриття справи. Відповідно до ст. 248 КПК України 1960 року при закритті справи суддя своєю мотивованою постановою також скасовує заходи забезпечення цивільного позову і конфіскації майна. Однак в ході судового розгляду не було призначено покарання у виді конфіскації майна, цивільний позов в межах справи не розглядався. Питання про скасування арешту майна в порядку ст. 248 КПК України 1960 року судом не було вирішено. Також необхідно зазначити, що Деснянська окружна прокуратура м. Києва жодного права позивача не порушувала, на зазначене майно не претендує, незаконних дій спрямованих на порушення права належного особі майна не вчиняла, спору про право на об`єкт нерухомості у цивільно - правовому сенсі між позивачем та Деснянською окружною прокуратурою м. Києва не встановлено. Слідчий, дізнавач, прокурор, не претендують на спірне майно, як учасники цивільних правовідносин, оскільки не є такими і виконували свої процесуальні повноваження, передбачені КПК України 1960 року. Таким чином, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України (далі - КПК України 1960 року) та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі N 372/2904/17-ц) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі N 2-3392/11) залежно від суб`єктного складу учасників цього спору, його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 Цивільного кодексу України, далі - ЦК України). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Outcome: approved