Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-12 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. [PERSON] (далі - Заявник) звернувся до суду із заявою про встановлення факту проживання на території України у неповнолітньому віці станом на 13.11.1991 року. В обґрунтування заявлених вимог заявник зазначає, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16.11.2023 року по справі № 205/2805/23, заяву [PERSON] про встановлення фактів, що мають юридичне значення, вирішено задовольнити, встановити особу [PERSON] , [INFO] , уродженця міста Попасна, Попаснянського району, Луганської області та встановити факт проживання [PERSON] , [INFO] , уродженця міста Попасна, Попаснянського району, Луганської області, на території України на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» 13.11.1991 року. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 14.05.2024 року рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16.11.2023 року залишено без змін. 29.05.2024 року заявник звернувся до відділу № 7 у місті Дніпрі ГУ ДМС в Дніпропетровській області із заявою про виконання рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16.11.2023 року та оформлення довідки про реєстрацію громадянином України. Однак, такий відділ органу ДМС повідомив, що оскільки станом на 13.11.1991 року заявник був у неповнолітньому віці, для реалізації його права необхідно подати, окрім заяви про встановлення належності до громадянства України та копії свідоцтва про народження - судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України станом на 24 серпня 1991 року або судове рішення про встановлення юридичного факту його проживання а саме в неповнолітньому віці на території України станом на 13 листопада 1991 року. У зв`язку з вищевикладеним, заявник змушений звернутися до суду та просити суд встановити факт постійного проживання саме в неповнолітньому віці [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Попасна, Попаснянського району Луганської області на території України, станом на 13 листопада 1991 року і по теперішній час. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Заявник заявлені вимоги підтримав повністю, просив суд заяву задовольнити, та встановити факт постійного проживання в неповнолітньому віці [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Попасна, Попаснянського району Луганської області на території України, станом на 13 листопада 1991 року і по теперішній час. Представник заінтересованої особи: Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, просила суд винести рішення відповідно до діючого законодавства. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) судом не застосовувалися. Суд, з`ясувавши обставини справи, на які заявник посилався, як на підставу своїх вимог, та дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, вважає заяву обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню з огляду на нижченаведене. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16.11.2023 року вирішено встановити особу [PERSON] , [INFO] , уродженця міста Попасна, Попаснянського району, Луганської області, та встановити факт проживання [PERSON] , [INFO] , уродженця міста Попасна, Попаснянського району, Луганської області, на території України на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» 13.11.1991 року. Судовим розглядом також встановлено, що Постановою Апеляційного суду від 14.05.2024 року вказане рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16.11.2023 року залишено без змін. Також, судом встановлено, що заявник 29.05.2024 року звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, проте у видачі паспорта громадянина України заявнику було відмовлено з підстав того, що станом на 1991 рік [PERSON] виповнилось лише 7 років, відповідно до п. 10 Порядку 215, для встановлення належності до громадянства України особа, яка станом на 13.11.1991 року не досягла повноліття та проживала в Україні разом із батьками (одним із них) або іншим її законним представником, подає: 1) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факту її проживання в неповнолітньому віці в Україні за станом на 13 листопада 1991 року; 2) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року батьків (одного із них) особи або іншого законного представника, з яким особа в неповнолітньому віці постійно проживала на території України, або факту їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року. Таким чином зі змісту заяви вбачається, що заявником перед судом порушується питання встановлення факту постійного проживання у неповнолітньому віці на території України, яке прямо впливає на набуття громадянства України за територіальним походженням особи. V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом. Згідно частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, закон передбачає можливість встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться і факти постійного проживання на території України, що можуть мати значення для виникнення права особи на набуття громадянства України. Статтею 4 Конституції України визначено, що в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом. Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»). Тобто, встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України. При цьому, юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-ХІІ «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року). Таким чином, оскільки в даному випадку заявник звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання у неповнолітньому віці на території України для встановлення належності до громадянства України, суд доходить висновку, що вказаний факт підлягає встановленню на підставі статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України». Пунктом 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента від 27 березня 2001 року № 215/2001, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24.08.1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Отже, відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду. Враховуючи вищезазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час та такий факт підлягає встановленню на підставі судового рішення. Аналогічні за своїм змістом правові висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 522/20494/18 (провадження № 61-6498св20), від 05 квітня 2021 року у справі № 523/14707/19 (провадження № 61-16116св20). Суд вказує, що у пунктах 60, 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ющенко та інші проти України» (заяви №№ 73990/01, 7364/02, 15185/02 і 11117/05) констатовано: «… право на справедливий судовий розгляд, яке передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції та розтлумачене в контексті принципів верховенства права та юридичної визначеності, містить вимогу непіддання сумніву рішення суду, коли він остаточно вирішив питання (див. рішення у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], № 28342/95, п. 61)»; за відсутності будь-яких ознак того, що в іншому судовому провадженні мали місце якісь вади, Суд вважає, що нове вирішення тих самих питань може звести нанівець завершене раніше провадження, а це несумісно з принципом юридичної визначеності. Відповідно до частини другої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. В даному випадку рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16.11.2023 року (яке набрало чинності у передбаченому законом порядку) встановлено, що заявник який є [INFO] , проживав на території України станом на 13.11.1991 року. Вказані обставини в силу вимог наведених законодавчих норм є для суду преюдиційними (тобто такими, що вже не потребують доказування) під час розгляду даної справи по суті. Суд зазначає, що за загальним правилом малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років (стаття 6 СК України, стаття 31 ЦК України, стаття 3 КПК України). Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (стаття 6 СК України, стаття 32 ЦК України, стаття 3 КПК України). При цьому статтею 34 Цивільного кодексу України передбачено, що повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття). Повнолітньою вважається людина на наступний день після настання 18-річчя наступний день після дня народження. Таким чином, є очевидним та зрозумілим, що заявник, як особа [INFO] , станом на 24.08.1991 року так і на 13.11.1991 року був у віці 7 років, тобто був такою особою яка не досягла повноліття. Враховуючи викладене, зважаючи на те, що заявник у інший спосіб не може довести даний факт і зазначені обставини перешкоджають подальшій реалізації його прав у визначений законом спосіб, що заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню, у зв`язку із чим суд встановлює факт постійного проживання заявника саме в неповнолітньому віці на території України, станом на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) і на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України (13 листопада 1991 року). VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до п.7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. На підставі викладеного та

Outcome: approved