Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому посилався на те, що є особою з інвалідністю ІІ групи. 08.12.2023 року він здійснював поїздку до м.Дніпра з метою отримання медичної допомоги. При цьому в касі автовокзалу по [ADDRESS] , касиром було проігноровано вимоги постанови Кабінету Міністрів України №555 від 16.08.1994 року та безпідставно відмовлено в надані квитка на безоплатний проїзд в автобусі приміського сполучення по маршруту Новомосковськ-Дніпро і видано 50% пільговий квиток на проїзд. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив визнати протиправними дії відповідача щодо відмови йому, як особіі з інвалідністю ІІ групи, на безоплатний проїзд на пасажирському транспорті загального користування на приміських маршрутах, визнати його право на безоплатний проїзд та стягнути з відповідача у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення його прав, 40000 грн. Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 28.02.2024 року було відкрито провадження по справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Протокольною ухвалою суду від 29.03.2024 року було залишено без розгляду відзив відповідача. 24.04.2024 року по справі було ухвалено заочне рішення. Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 10.06.2024 року заочне рішення було скасовано та справу призначено до нового розгляду за правилами загального позовного провадження у підготовчому судовому засіданні. Протокольною ухвалою від 26.06.2024 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач підтримав позов та посилаючись на викладені в ньому підстави, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач явку свого представника не забезпечив, про причини неявки не повідомив. Враховуючи зазначене, обізнаність відповідача про наявність в провадженні суду розглядаємої справи, достатність наданого судом часу для подачі заяв по суті справи, клопотань, вчинення інших процесуальних дій, суд у відповідності до п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України визнав за можливе провести розгляд справи по суті за відсутності представника відповідача. Заслухавши пояснення позивача та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач є пенсіонером та особою з інвалідністю ІІ групи довічно (інвалідність армії), що підтверджується копією пенсійного посвідчення (а.с.6). 08.12.2023 року позивач мав намір здійснити поїздку приміським транспортом з м.Новомосковська Дніпропетровської області до м.Дніпра, для чого прибув до автовокзалу, розташованому за адресою: [ADDRESS] . В касі автовокзалу позивачу було відмовлено у видачі квитка на безкоштовний проїзд в автобусі приміського сполучення та продано квиток із 50% пільгою на рейс 8012 м.Новомосковськ - м.Дніпро (а.с.18). 14.12.2023 року позивач звернувся до ПрАТ «ДОПАС» із заявою про надання роз`яснень щодо підстав позбавлення його, як особи з інвалідністю ІІ групи, права на безоплатний проїзд у пасажирському приміському транспорті (а.с.4). Листом ПрАТ «ДОПАС» від 08.02.2024 року позивачу було надано відповідь про те, що рейс 8012 м.Новомосковськ - м.Дніпро, на який останній придбав квиток 08.12.2023 року, є не міським, а приміським сполученням. Згідно положень ст.37 Закону України «Про автомобільний транспорт», ст.18-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю України» особи з інвалідністю ІІ групи мають право на безоплатний проїзд у пасажирському міському транспорті, а також пільгу в 50% вартості від суми проїзду маршрутами повітряного, залізничного, річкового та автомобільного транспорту в період з 01 жовтня по 15 травня (а.с.5). Звертаючись до суду з позовом позивач посилався на те, що діями відповідача щодо відмови у безоплатному проїзді було порушено його право, встановлене законодавством України, на безоплатний проїзд на міському пасажирському транспорті загального користування та приміських маршрутах, як людини з інвалідністю ІІ групи. Відповідно до позиції відповідача, наведеної у заяві про перегляд заочного рішення, останній заперечував проти позовних вимог, посилаючись на те, що продавцем квитка позивачу було ТОВ «КВИТОК», а не ПрАТ «ДОПАС», що останнє не є підприємством, що надавала позивачу послуги з перевезення, а також на те, що відповідно до ст.38-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» особи з інвалідністю мають право на 50% знижку вартості проїзду в період з 01 жовтня по 15 травня. Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, окрім іншого: визнання права; відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Статтею 24 Конституції України визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Відповідно до п.1 постанови Кабінету Міністрів України від 17.05.1993 року №354 «Про безплатний проїзд пенсіонерів на транспорті загального користування» було введено безплатний проїзд для пенсіонерів за віком на міському пасажирському транспорті загального користування (крім метрополітену і таксі). Пунктом 1-1 вказаної постанови установлено, що право на безплатний проїзд надається за наявності посвідчення встановленого зразка чи довідки, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - також електронного квитка, який зареєстрований у зазначеній системі і видається на безоплатній основі. Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 16.08.1994 року №555 чинність постанови Кабінету Міністрів України від 17.05.1993 року №354 «Про безплатний проїзд пенсіонерів на транспорті загального користування» було поширено на інвалідів. Відповідно до ст.38-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» особи з інвалідністю I та II групи, діти з інвалідністю та особи, які супроводжують осіб з інвалідністю I групи або дітей з інвалідністю (не більше однієї особи, яка супроводжує особу з інвалідністю I групи або дитину з інвалідністю), мають право на безплатний проїзд у пасажирському міському транспорті (крім таксі) за наявності посвідчення чи довідки, зазначених у цьому Законі, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - також електронного квитка, який видається на безоплатній основі. Особи з інвалідністю, діти з інвалідністю та особи, які супроводжують осіб з інвалідністю першої групи або дітей з інвалідністю (не більше однієї особи, яка супроводжує особу з інвалідністю або дитину з інвалідністю), мають право на 50-відсоткову знижку вартості проїзду на внутрішніх лініях (маршрутах) повітряного, залізничного, морського, внутрішнього водного та автомобільного транспорту в період з 1 жовтня по 15 травня. Звуження змісту та обсягу права осіб з інвалідністю на пільговий проїзд транспортом не допускається. Статтею 38-2 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» визначено, що пільги, передбачені цим Законом, зберігаються за особами з інвалідністю та дітьми з інвалідністю незалежно від виду виплачуваної пенсії або допомоги, призначеної замість пенсії. У випадках, коли іншими нормативно-правовими актами передбачені норми, що підвищують встановлений цим Законом рівень соціального захисту осіб з інвалідністю, застосовуються положення тих нормативно-правових актів, які визначають найбільший рівень соціального захисту осіб з інвалідністю. Якщо особа з інвалідністю має право на одну і ту ж пільгу за цим Законом і одночасно за іншим нормативно-правовим актом, пільга їй надається лише за одним з них за її вибором (незалежно від підстави встановлення пільги). Враховуючи вищенаведені норми вбачається, що позивач мав законне право на звернення до квиткової каси ПрАТ «ДОПАС» з метою отримання пільгового квитка, а відмова відповідача у здійснені права позивача на безоплатний проїзд приміським маршрутом безпідставно базувалась виключно на положеннях ст.38-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», без врахування положень ст.38-2 вказаного Закону, якою визначено, що якщо особа з інвалідністю має право на одну і ту ж пільгу за цим Законом і одночасно за іншим нормативно-правовим актом, пільга їй надається лише за одним з них за її вибором (незалежно від підстави встановлення пільги). Тобто, в даному випадку, позивач за його вибором мав право на безоплатний пільговий проїзд на приміському маршруті м.Новомосковськ - м.Дніпро впродовж всього року на підставі п.1 постанови Кабінету Міністрів України від 16.08.1994 року №555 «Про поширення чинності постанови Кабінету Міністрів України від 17 травня 1993 року №354» на інвалідів. Стосовно доводів відповідача про те, що ПрАТ «ДОПАС» не було перевізником та не продавала квиток позивачу, суд враховує наступне. Відповідно до ст.38-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» пільгове перевезення осіб з інвалідністю здійснюють усі підприємства транспорту незалежно від форми власності та підпорядкування відповідно до Закону України «Про транспорт». Порядок транспортного обслуговування осіб з інвалідністю та дітей з інвалідністю на пільгових умовах визначається нормативно-правовими актами, що регламентують правила користування громадянами повітряним, залізничним, морським, внутрішнім водним, автомобільним та міським електричним транспортом. Статтею 12 Закону України «Про транспорт» передбачено, що п ідприємства транспорту зобов`язані забезпечувати потреби громадян, підприємств і організацій у перевезеннях; права на пільги громадян щодо користування транспортом. Згідно ст.30 Закону України «Про транспорт» до складу автомобільного транспорту входять підприємства автомобільного транспорту, що здійснюють перевезення пасажирів, вантажів, багажу, пошти, авторемонтні і шиноремонтні підприємства, рухомий склад автомобільного транспорту, транспортно-експедиційні підприємства, а також автовокзали і автостанції, навчальні заклади, ремонтно-будівельні організації та соціально-побутові заклади, інші підприємства, установи та організації незалежно від форм власності, що забезпечують роботу автомобільного транспорту. Статтею 36 Закону України «Про автомобільний транспорт» встановлено, що автостанції надають пасажирам послуги, пов`язані з їх проїздом автобусними маршрутами загального користування, а автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на договірних умовах, - послуги, пов`язані з відправленням та прибуттям автобусів згідно з розкладом руху. До обов`язкових послуг, що повинні надаватися автостанціями пасажирам та автомобільному перевізнику належить, зокрема, продаж квитків. Пунктом 111 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.1997 року №176 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 26.09.2007 року №1184) (далі-Правила), визначено, що рішення про відкриття або закриття автостанції приймається її власником з обов`язковим інформуванням органу місцевого самоврядування, на території якого розташовується автостанція. Організація роботи автостанції покладається на її власника. Відповідно до п.115 Правил продаж квитків здійснюється власником автостанції, автомобільним перевізником, водієм чи іншим суб`єктом господарювання, уповноваженим на це автомобільним перевізником чи власником автостанції. Згідно абзацу 2 п.124 Правил власники автостанцій несуть відповідальність згідно із законом за якість та безпечність послуг, що надаються автостанціями пасажирам і автомобільним перевізникам, доступність, технічний та санітарно-гігієнічний стан будівель, споруд, обладнання та території автостанції. Відповідно до п.130 Правил особи, що користуються пільгами з оплати проїзду автобусами міжміського та/або приміського сполучення, звертаються у квиткову касу автостанції для внесення відповідної позначки до касової відомості та отримання квитка на пільговий проїзд. З наданого позивачем квитка вбачається, що останній ним було придбано в касі автобусної станції ПрАТ «ДОПАС», розташованої за адресою: Дніпропетровська область, м.Новомосковськ, вул.195 Стрілецької дивізії,1А, обов`язок продажу якого та забезпечення права на безоплатний проїзд позивача відповідно до наведених вище норм Закону України «Про транспорт», Закону України «Про автомобільний транспорт» та Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, покладався саме на відповідача як власника автостанції. Тому суд вважає ПрАТ «ДОПАС» належним відповідачем по справі. Статтею 13 Закону України «Про транспорт» передбачено, що відповідальність підприємств транспорту за невиконання або неналежне виконання зобов`язань щодо перевезення пасажирів, багажу, а також відповідальність перед пасажиром за несвоєчасне подання транспорту визначається кодексами (статутами) окремих видів транспорту та іншими законодавчими актами України. До загальних умов цивільно-правової відповідальності відносяться: 1) протиправний характер поведінки (дій чи бездіяльності) особи, на яку передбачається покласти відповідальність (чи настання інших спеціально передбачених законом або договором обставин); 2) наявність у потерпілої особи шкоди або збитків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою порушника і наступними шкідливими наслідками; 4) вина правопорушника. Сукупність перерахованих умов, за загальним правилом необхідних для покладання цивільно-правової відповідальності на конкретну особу, називається складом цивільного правопорушення. Відсутність хоча б одного із зазначених умов відповідальності, як правило, виключає її застосування. Встановлення даних умов здійснюється саме у зазначеній черговості, оскільки відсутність одного з попередніх умов позбавляє сенсу встановлення інших (наступних) умов. Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 09.08.2017 року по справі №908/2138/16, за якою для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, за відсутності хоча б одного із цих елементів цивільна відповідальність не настає. Відповідно до положень ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;3) в інших випадках, встановлених законом. В п.9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку про обгрунтованість, доведеність та необхідність задоволення позовних вимог позивача в частині визнання протиправними дій відповідача з відмови позивачу у безоплатному проїзді на пасажирському транспорті загального користування на приміських маршрутах, а також відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення прав останнього на безоплатний проїзд, як особі з інвалідністю ІІ групи, гарантованих постановою Кабінету Міністрів України «Про безплатний проїзд пенсіонерів на транспорті загального користування» від 17.05.1993 року №354. Врахувавши характер та глибину душевних страждань, обставини справи, принципи розумності та справедливості, суд вважає за необхідне позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача у рахунок відшкодування моральної шкоди 2000 грн. Також слід відмовити позивачу в задоволенні вимоги про визнання його права, як особи з інвалідністю ІІ групи, на безоплатний проїзд на пасажирському транспорті загального користування на приміських маршрутах, оскільки таке право останнього закріплено законодавчо та не потребує додаткового визнання в судовому порядку. Враховуючи, що позивача в силу п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнено від сплати судового збору та задоволення двох вимог майнового та немайнового характеру, з відповідача на користь держави відповідно до ст.141 ЦПК України слід стягнути судовий збір в сумі 2422 грн. 40 коп.

Outcome: partial