Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-04 00:00:00

Позивач, через представника - адвоката Тищенко Л.М., звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що в 2016 році він ( [PERSON] ) розірвав шлюб із [PERSON] . Після розлучення у судовому порядку було розділено спільний будинок [ADDRESS] , по частині домоволодіння за кожним. В подальшому він зареєстрував право власності на свою частину домоволодіння і земельної ділянки у встановленому порядку за адресою: [ADDRESS] . Не дивлячись на те, що будинок був поділений і між земельними ділянками встановлено межу та паркан, відповідачі чинять відносно нього (позивача) і його майна неправомірні дії. Так, у його відсутність і без його згоди відповідачі заселилися у його (позивача) будинок, зруйнували паркан, встановлений між земельними ділянками, а [PERSON] змінила замок на вхідних дверях. Тривалий час він ( [PERSON] ) змушений винаймати квартиру для того, щоб уникнути постійних скандалів і бійок, які провокують відповідачі, оскільки вони не хочуть жити в частині будинку, яку [PERSON] самостійно обрала при його розподілі, та роблять все для того, що він не міг проживати в своєму будинку та користуватися своїм майном. Внаслідок неправомірних дій відповідачів, йому (позивачу) було завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, що були викликані неможливістю проживання у власному будинку та користування майном, що призвело до порушення звичайного життя і спричинило психологічний та побутовий дискомфорт, оскільки він змушений сплачувати кошти за оренду іншого житла. Крім того, створені відповідачами умови та постійні конфлікти також негативно вплинули на стан його ( [PERSON] ) здоров`я і призвели до його погіршення, він переніс мікроінсульт і проходив курс лікування. Враховуючи наведені обставини, просив суд виселити [PERSON] і [PERSON] з належного йому на праві приватної власності будинку [ADDRESS] та стягнути з них моральну шкоду в розмірі 50 000,00 гривень. Ухвалою суду від 05 липня 2023 року було відкрито провадження у даній справі та ухвалено провести розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 09 листопада 2023 року закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні позивач [PERSON] і його представник - адвокат Тищенко Л.М. позов підтримали та просили його задовольнити. Відповідач [PERSON] позов не визнала, вказала, що з 2016 року до 2020 року проживала у своїй частині будинку, а восени 2020 року почала проживати у іншій частині будинку. У 2022 році дійсно змінила замки та розібрала паркан, оскільки їй нема було чим опалювати будинок. Вказала, що проживає і в будинку [ADDRESS] , оскільки вважає, що розподіл будинку відбувся незаконно. [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав. Суду, зокрема, пояснив, що дійсно проживав у [ADDRESS] , там же знаходяться його речі, наразі проживає за вказаною адресою не постійно. Вважав, що проживає у частині будинку позивача правомірно. Зауважив, що вимог про виселення йому особисто [PERSON] не пред`являв, а тому його (відповідача) дії не могли спричинити шкоди позивачу. Вислухавши пояснення учасників, дослідивши письмові докази в справі, суд дійшов таких висновків. Судом встановлено, що ухвалою Бородянського районного суду Київської області від 19 грудня 2016 року визнано мирову угоду, укладену між [PERSON] та [PERSON] , відповідно до якої [PERSON] переходить у власність частина домоволодіння [ADDRESS] , а саме приміщення в житловому будинку - 2-1 передпокій площею 28,9 кв. м., 2-2 кухня площею 10,9 кв. м., 2-3 санвузол площею 3,6 кв. м., 2-4 коридор площею 10,7 кв. м., 2-5 житлова кімната площею 16 кв. м., 2-6 житлова кімната площею 6,8 кв. м., всього площею 93,1 кв. м., та господарські будівлі - гараж, погріб під прибудовою А1, кладова ІІ, басейн № 7, колодязь № 8, ворота № 1 та № 6, хвіртка 5, вимощення І, доріжка ІІ, частина огорожі № 3 та огорожі № 4; [PERSON] залишається у власності частина домоволодіння [ADDRESS] , а саме приміщення в житловому будинку - 1-1 тамбур площею 1,8 кв. м., 1-2 коридор площею 18 кв. м., 1-3 котельня площею 1,1 кв. м., 1-4 ванна площею 5,7 кв. м., 1-5 туалет площею 1,6 кв. м., 1-6 кухня площею 20,7 кв. м., 1-7 вітальня площею 23,9 кв. м., 1-8 передпокій площею 26 кв. м., 1-9 житлова кімната площею 21,2 кв. м., 1-10 житлова кімната площею 23,5 кв. м., 1-11 гардеробна площею 4,4 кв. м., всього загальною площею 147,9 кв. м. та будівлі - хвіртка № 2, частина огорожі № 3, 4, вигрібна яма № 9. [PERSON] та [PERSON] згодні на розподіл земельної ділянки під будівництво та обслуговування жилого будинку, кадастровий номер 3221085500:03:002:0238 по [ADDRESS] по лінії розподілу будинку в рівних долях та після проведення розмежування спеціалістом геодезістом за власні кошти кожен самостійно виготовить кадастровий план своєї земельної ділянки (а.с. 51). Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 28 серпня 2020 року за [PERSON] визнано право власності на домоволодіння [ADDRESS] , яке складається з приміщень квартири [ADDRESS] загальною житловою площею 76,9 кв. м., погреба під "А", І гаража, кладової площею 2,5 кв. м., та господарських будівель: ганок бетонний з піддашком, ганок бетонний без піддашка, ворота з хвірткою № 1, огорожа № 2, огорожа № 3, колодязь № 4, хвіртка № 5, басейн № 6, І доріжка, припинивши право спільної часткової власності на домоволодіння [ADDRESS] . Вказане рішення суду набрало законної сили 05 жовтня 2020 року (а.с. 116-118, 52, 54-56). Згідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З копії акту обстеження матеріально-побутових умов проживання від 01 лютого 2021 року вбачається, що на території приватної власності [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , незаконно, без дозволу на проживання і реєстрацію, перебуває [PERSON] (а.с. 57). Згідно з копією акту, 21 липня 2022 року комісією Немішаївської селищної ради на підставі заяви [PERSON] проведено обстеження будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] , в ході якого встановлено, що потрапити на земельну ділянку неможливо, оскільки хвіртка замкнена з середини [PERSON] . У будинку, який також був зачинений на ключ, перебувала [PERSON] і розмовляла по телефону, вийти до комісії відмовилася (а.с. 58). Відповідно до копії довідки від 31 липня 2020 року, ДОП СП Бородянського ВП Ірпінського ВП ГУНП в Київській області проведено перевірку інформації, викладеної у повідомленнях [PERSON] і [PERSON] , які зареєстровані до журналу єдиного обліку заяв і повідомлень про кримінальне правопорушення та інші події за № 6272, 6280, 6283, 6320 і 6329. [PERSON] повідомив, що в ході конфлікту з колишньою дружиною [PERSON] щодо розподілу будинку, остання обзивалася нецензурними словами. У подальшому від [PERSON] надійшла письмова заява, в якій він повідомив, що його колишня дружина постійно вчиняє скандали. 27 липня 2020 року [PERSON] увірвалася у належну йому на праві власності частину домоволодіння і почала влаштовувати скандал та звинувачувати його у незаконному привласненні будинку та земельної ділянки. Оскільки такі конфліктні ситуації часто виникають, з метою недопущення протиправних дій, [PERSON] викликав працівників поліції. [PERSON] повідомила, що 27 липня 2020 року вона прийшла на територію домоволодіння [PERSON] до доньки, оскільки почула її крики. [PERSON] вчинив суперечку, в ході якої ображав її і виштовхував, а потім взагалі закрив двері, в зв`язку з чим вона не могла вийти з будинку та вирішила вилізти з вікна 2-го поверху. 28 липня 2020 року [PERSON] звернулася з письмовою заявою про те, що 27 липня 2020 року її колишній чоловік утримував її у будинку, своїми діями завдав тілесних ушкоджень у вигляді гематом кінцівок, а саме лівого та правого передпліччя. Крім того, 28 липня 2020 року [PERSON] звернулася із письмовою заявою, у якій повідомила, що черговий травматолог Бородянської ЦРЛ [PERSON] , видавши довідку № 1567 підробив її, а саме дату та мав намір виставити неправильний діагноз. [PERSON] повідомила, що з лікарем вона не погоджувалася тому, що він хотів встановити неправильний діагноз, кричав на неї і не надав належної медичної допомоги, оскільки гематоми лівого передпліччя потребували стаціонарного лікування (а.с. 61-62). Згідно з копією довідки від 12 січня 2021 року, ДОП СП Бородянського ВП Ірпінського ВП ГУНП в Київській області було проведено перевірку інформації, викладеної у повідомленні [PERSON] , яке зареєстроване до журналу єдиного обліку заяв і повідомлень про кримінальне правопорушення та інші події за № 135 від 05 січня 2021 року, з приводу конфліктної ситуації із [PERSON] . Опитаний у ході перевірки [PERSON] повідомив, що 05 січня 2021 року о 12-й годині в нього виникла конфліктна ситуація з колишньою дружиною [PERSON] , яка проживає у [ADDRESS] , а саме в другій половині будинку, оскільки вона зайшла до будинку та не хотіла його покидати. На місці події опитати [PERSON] не представилося за можливе в зв`язку з її категоричною відмовою від надання будь-яких письмових пояснень (а.с. 64). Крім того, ДОП СП Бородянського ВП Ірпінського ВП ГУНП в Київській області було проведено перевірку інформації, викладеної у повідомленнях [PERSON] і [PERSON] , зареєстрованих до журналу єдиного обліку заяв і повідомлень про кримінальне правопорушення та інші події за № 156 і 157, в ході проведення якої [PERSON] повідомила, що 06 січня 2021 року її колишній чоловік [PERSON] здійснив удар рукою по обличчю та наніс подряпину над губою, конфліктні ситуації відбуваються стосовно розподілу майна. Зазначила, що вона не провокувала його на конфліктну ситуацію і вела себе спокійно. Також від [PERSON] надійшла письмова заява щодо прийняття мір відносно [PERSON] , яка після розподілу майна проживає у належній йому на праві власності частині будинку. 06 січня 2021 року [PERSON] перебувала в його частині будинку та відмовлялася її покидати, що підтверджується копією довідки від 12 січня 2021 року та листа т.в.о. начальника Бородянського ВП від 21 січня 2021 року за № 310/109/1007-21 (а.с. 63, 66). З копії рапорту ПОГ СВГ ВП Бучанського РУП ГУНП в Київській області Д. Деркача від 26 травня 2022 року вбачається, що 25 травня 2022 року ним здійснено перевірку за місцем проживання [PERSON] у [ADDRESS] , в ході якої встановлено, що замки до будинку його мешкання змінені, обстановка в дворі порушена, відсутній паркан між домоволодіннями [ADDRESS] . Зі слів [PERSON] , змінила замки та зняла паркан [PERSON] , у зв`язку з чим він звертався із відповідними заявами до поліції. Також встановлено, що [PERSON] не надає доступу до частини домоволодіння [PERSON] , яке належить йому згідно рішення суду. З огляду на неодноразові звернення сторін конфлікту, дані дії [PERSON] вчиняє у зв`язку з незгодою із рішенням суду про розподіл майна. В подальшому було встановлено, що [PERSON] неодноразово притягувалася до відповідальності за ст. 173-2 КУпАП і відносно неї було винесено обмежувальний припис щодо заборони перебувати в домоволодінні [PERSON] (а.с. 67). 15 липня 2022 року, о 08 годині 30 хвилин, до чергової частини відділення поліції № 2 Бучанського РУП звернувся [PERSON] із заявою про те, що його колишня дружина [PERSON] самовільно замінила замки в його половині будинку та демонтувала паркан; вказані відомості зареєстровано в інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» (журналі єдиного обліку) ВП № 2 (смт Бородянка) Бучанського РУП ГУНП в Київській області за № 4003, що підтверджується копією талону-повідомлення єдиного обліку (а.с. 60). 30 листопада 2022 року дізнавачем сектору дізнання відділення поліції № 2 Бучанського РУП ГУНП в Київській області Морозовим Б.В. було винесено постанову про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12022116120000095 від 29 липня 2022 року в зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України, оскільки взаємовідносини між [PERSON] і [PERSON] є цивільно-правовими відносинами та повинні вирішуватися за межами кримінального провадження (а.с. 65). Відповідно до копії талону-повідомлення єдиного обліку про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію від 20 червня 2023 року, 13 червня 2023 року, о 12 годині 07 хвилин, надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що за адресою: [ADDRESS] , заявник був відсутній 1 місяць, коли повернувся виявив замінені замки; заявник [PERSON] . Дане повідомлення зареєстровано в інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» (журналі єдиного обліку) ВП № 2 (смт Бородянка) Бучанського РУП ГУНП в Київській області за № 3866 (а.с. 59). Згідно з копією довідки № 524, виданої виконавчим комітетом Немішаївської селищної ради Бучанського району Київської області 26 червня 2023 року, [PERSON] проживає без реєстрації в [ADDRESS] , з 24 квітня 2022 року (а.с. 68). З копії виписки № 5640/978 із медичної карти стаціонарного хворого від 14 жовтня 2021 року вбачається, що [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні з 07 жовтня 2021 року по 14 жовтня 2021 року, діагноз: інфаркт мозку, викликаний тромбозом мозкових артерій ГХ ІІІ ст. ЦАС. ГПМК за ішемічним типом на рівні базальних гангліїв зліва та в правій задньолобній ділянці (за даними МРТ головного мозку від 07 жовтня 2021 року) з легким монопарезом правої ноги, елементами дизартрії. Гіперхолестеринемія (а.с. 69). Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Частиною першою статті 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Положеннями ст. 383 ЦК України, ст. 150 ЖК України визначено, що власник житлового будинку (частини будинку), квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і розпоряджатися цією власністю на власний розсуд. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном Зазначені норми матеріального права визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку (частини будинку), вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 16 листопада 2016 року в справі № 688/63/15-ц та від 13 травня 2021 року в справі № 555/571/20. У постанові Верховного Суду від 16 січня 2012 року в справі № 6-57цс11 зазначено, що аналіз ст. 16, ч. 1 ст. 319, 391 ЦК України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Однією з підстав для виселення є самоправне, тобто без законних на те підстав, зайняття жилого приміщення. Згідно з ч. 3 ст. 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких на те правових підстав, зокрема без дозволу власника жилого приміщення. Як встановлено судом, позивач не надавав згоди та дозволу на проживання відповідачів у будинку [ADDRESS] , який належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі рішення Бородянського районного суду Київської області від 28 серпня 2020 року, яке не оскаржувалося [PERSON] та набрало законної сили 05 жовтня 2020 року. В ході розгляду справи відповідачі підтвердили своє проживання у належному позивачу на праві власності будинку за адресою: [ADDRESS] . При цьому відповідач [PERSON] вказала, що проживала спочатку у своїй частині будинку ( [ADDRESS] ), а потім вирішила проживати в іншій частині будинку ( [ADDRESS] ). У подальшому зазначила, що проживає і в одній і в другій частині будинку. З огляду на викладене, оцінюючи зібрані докази в їх сукупності, оскільки відповідачі, які не є членами сім`ї позивача, проживають у належному йому будинку [ADDRESS] без згоди та дозволу останнього, тобто без будь-яких правових підстав, що перешкоджає позивачу належним чином володіти та користуватися вказаним житловим приміщенням, чим порушують його права як власника, відповідач [PERSON] має у власності іншу частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , то суд вважає за необхідне, задовольняючи позовні вимоги в цій частині, виселити [PERSON] і [PERSON] з будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в постанові від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ч. 3 ст. 12 та 81 ЦПК України. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року в справі № 686/13212/19. Як стверджує [PERSON] , внаслідок неправомірних дій відповідачів, йому було завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, що були викликані неможливістю проживання у власному будинку та користування майном, що призвело до порушення звичайного життя і спричинило психологічний та побутовий дискомфорт, оскільки він змушений сплачувати кошти за оренду іншого житла. Крім того, створені відповідачами умови та постійні конфлікти також негативно вплинули на стан його (позивача) здоров`я і призвели до його погіршення, він переніс мікроінсульт і проходив курс лікування. Разом з цим, відповідач [PERSON] зазначив, що не міг своїми діями заподіяти [PERSON] моральної шкоди, оскільки не знав, що проживає у належній позивачу частині будинку, а вимоги про виселення [PERSON] йому особисто не пред`являв. Основними засадами цивільного судочинства згідно з ч. 3 ст. 2 ЦПК України є змагальність та диспозитивність. Принцип змагальності полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12 ЦПК України). Принцип диспозитивності цивільного процесу полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Вказані норми кореспондуються зі статтею 81 ЦПК України, яка визначає обов`язок доказування і подання доказів. Згідно з вказаною нормою кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог ч. 1 і 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Статтею 80 ЦПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. З огляду на те, що жодних належних, достовірних і достатніх доказів на підтвердження того, що внаслідок дій відповідача [PERSON] позивачу було завдано моральної шкоди, суду не надано, то підстав для стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] моральної шкоди суд не вбачає і вважає за необхідне в задоволенні позову в цій частині відмовити. Разом з тим, судом у ході розгляду справи встановлено та підтверджено дослідженими в судовому засіданні доказами, що внаслідок неправомірних дій відповідача [PERSON] . [PERSON] було завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, що були викликані неможливістю проживання у власному будинку, що призвело до порушення звичайного життя позивача і спричинило психологічний та побутовий дискомфорт, а тому на підставі оцінки наведених у позовній заяві аргументів, виходячи із засад розумності та справедливості, суд вважає за необхідне, частково задовольняючи позов у цій частині, стягнути з [PERSON] на користь позивача завдану моральну шкоду в розмірі 5 000,00 гривень. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідачів понесених позивачем судових витрат, суд зазначає наступне. Частиною першою статті 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Згідно з ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача. Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). На підтвердження обґрунтованості витрат на правничу допомогу позивачем надано копію витягу з договору надання правничої допомоги від 26 червня 2023 року, ордер про надання правничої (правової) допомоги Серії АІ № 1362217 від 27 червня 2023 року, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю Серії КС № 4744/10, попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, згідно яких витрати позивача на правничу допомогу складають 6 000,00 гривень; 26 червня 2023 року позивачем сплачено авансовий платіж в сумі 1 000,00 грн, що підтверджується копією квитанції до прибуткового касового ордера № 14 (а.с. 70 - 73, 75). Враховуючи складність справи, витрачений адвокатом Тищенко Л.М. час на участь у судових засіданнях, а також на складення позовної заяви, суд вважає, що заявлена до стягнення із відповідачів на користь позивача сума витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 6 000,00 грн відповідає критеріям розумності, справедливості та співмірності, а тому з огляду на зазначене вище та встановлені судом обставини, дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідачів на користь позивача судових витрат за надання правової допомоги в розмірі 6 000,00 гривень. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів необхідно стягнути на користь позивача на відшкодування витрат по сплаті судового збору за вимогу немайнового характеру (виселення) по 536,80 грн з кожного. Крім того, оскільки позовні вимоги [PERSON] у частині стягнення моральної шкоди задоволено частково, то з відповідача [PERSON] необхідно стягнути на користь позивача на відшкодування витрат по сплаті судового збору за вимогу майнового характеру (стягнення моральної шкоди) 214,72 грн, виходячи з розрахунку: 5 000,00 грн (розмір задоволених позовних вимог) * 1 073,60 грн (сума сплаченого судового збору за вимогу майнового характеру) / 25 000,00 грн (розмір заявлених позовних вимог до кожного з відповідачів).

Outcome: partial