Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області із вказаним позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки і піклування Хорошівської селищної ради Житомирської області, в якому просить визначити місце проживання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] з батьком за місцем його проживання. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 5 листопада 2020 року перебував у шлюбі з [PERSON] , який було розірвано 9 жовтня 2023 року за рішенням суду. Від даного шлюбу у них народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Позивач вказує, що ще до розірвання шлюбу, починаючи з липня 2023 року діти постійно проживають з ним, відповідачка влаштувалась на роботу в м. Житомир, після чого час від часу навідувала дітей, з 29 липня 2023 відповідача зараховано до списків особового складу військової частини [NUMBER] . У зв`язку з даними обставинами мати дітей постійно знаходиться на службі та не має можливості бути з дітьми та здійснювати за ними догляд. Позивач зазначає, що діти знаходяться на його утриманні, він займається їх вихованням, піклується про їх здоров`я та всебічний розвиток. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав зазначених у позові. Представник позивача додатково зазначила, що діти постійно проживають з батьком, поки відповідачка проживала у м. Житомирі сторонами не було укладено нотаріального договору про місце проживання дітей, наразі після подачі позову матір не заперечує щодо визначення місця проживання дітей з батьком. Представник позивача також зазначає, що рішення про визначення місця проживання дітей необхідно позивачу для вчинення юридично значущих дій в інтересах дітей, зокрема у відносинах з третіми особами, без отримання дозволу матері дитини. Позивач у судовому засіданні пояснив, що вони з дітьми зареєстровані за місцем проживання його батьків в [ADDRESS] , а фактично він з дітьми з часу їх народження проживає у батьківському будинку в [ADDRESS] . Позивач зазначив, що відповідачка після припинення шлюбних відносин час від часу приїзджала до дітей (близько 10 разів) на 2 години, ще до подачі позову в телефонному режимі повідомляла його, що у неї немає житла та щоб діти проживали з ним. На запитання суду позивач повідомив, що відповідач дій щодо зміни місця проживання дітей не вчиняла, зі скаргами до правоохоронних органів чи органів опіки щодо передачі їй дітей не зверталася, лише в телефонному режимі висловлювала думку щодо можливого в подальшому проживання дітей з нею. Відповідач в судове засідання не з`явилася, 26.06.2024 засобами поштового зв`язку подала до суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, на підставі ст. 49 ЦПК України визнала позовні вимоги [PERSON] , зазначила, що на даний час проходить військову службу, а тому не заперечує щоб діти [PERSON] та [PERSON] проживали з батьком. Представник третьої особи - начальник Служби у справах дітей Хорошівської селищної ради Семеній О.І. в судовому засіданні позов підтримала, пояснила, що питання визначення місця проживання дітей у лютому 2024 року виносилося на розгляд комісії з питань захисту прав дитини Хорошівської селищної ради, відповідачка на засідання комісії не з`явилася, у телефонному режимі повідомила, що не заперечує проти визначення місця проживання дітей з батьком, після чого рішенням органу опіку затверджено висновок про визначення місця проживання дітей з батьком. Також, спеціалістами служби у справах дітей проводилося обстеження матеріально-побутових умов проживання [PERSON] та [PERSON] , які проживають з батьком, забезпечені всім необхідним, проте через свій малолітній вік не могли чітко висловити думку щодо визначення свого місця проживання, зазначили що люблять як маму так і тата. Представник 3 особи на уточнюючі запитання суду також пояснила, що звернень чи скарг від відповідача [PERSON] з приводу передачі їй дітей чи визначення їх місця проживання з нею не надходило. Вислухавши пояснення позивача та його представника, представника третьої особи дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 05.11.2020 року, який було розірвано рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 09.10.2023. За час проживання сторін у шлюбі у них народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . З пояснень позивача та довідок про реєстрацію місця проживання особи, діти [PERSON] та [PERSON] зареєстровані в [ADDRESS] та проживають разом з батьком [PERSON] в [ADDRESS] (а.сп. 5, 7, 8). Відповідач [PERSON] з 13.01.2020 була зареєстрована та проживала в [ADDRESS] , проте, знята з реєстрації місця проживання 09.08.2023 року (а.сп. 42). Відповідно до довідки №14 від 22.02.2024 діти [PERSON] та [PERSON] відвідують Червоногранітнянський заклад дошкільної освіти з 06.10.2023, батько [PERSON] дійсно займається вихованням дітей (а.сп. 13). Позивач [PERSON] з 01.11.2023 працює у ФОП [PERSON] на посаді водія автотранспортних засобів та отримує допомогу по догляду за дитиною до 3 років (дитина - [PERSON] , [INFO] ) з 01.11.2023 по 01.08.2024 (а.сп. 12,14). Відповідно до копії витягу з наказу командира військової частини [NUMBER] від 29.11.2023 №344 рекрута [PERSON] призначено на посаду курсанта навчального взводу навчальної роти навчального батальйону військової частини [NUMBER] з 29 листопада 2023 року та зараховано до списків особового складу частини (а.сп. 11). Рішенням виконавчого комітету Хорошівської селищної ради №39 від 27.02.2024 затверджено висновок про визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] за місцем його фактичного проживання. Як вбачається зі змісту висновку органу опіки та піклування з липня 2023 року у родині склалася незадовільна ситуація стосовно участі матері [PERSON] у вихованні малолітніх дітей, а саме, дана громадянка залишила дітей на виховання батьку, до дітей тривалий час не з`являлась. Вихованням, утриманням та доглядом дітей не займалась. З 29 липня 2023 року [PERSON] зараховано до списків особового складу військової частини [NUMBER] , у зв`язку з даними обставинами мати дітей постійно знаходиться на службі та не має можливості бути з дітьми та здійснювати за ними догляд. Станом на даний час діти проживають з батьком за адресою; [ADDRESS] . Батько займається вихованням дітей. Діти відвідують Червоногранітнянський заклад дошкільної освіти, батько повністю матеріально утримує дітей, приділяє увагу їх всебічному розвитку. Діти мають окрему кімнату, у будинку комфортні умови для проживання, діти забезпеченні всіма необхідними речами (а.сп.16-18). Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У статті 7 Конвенції передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування. На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладно у частині восьмій статті 7 СК України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини. Згідно із статтею 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статей 150-152, 154, 155 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Право дитини на належне батьківське виховання гарантоване законом. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (частина перша статті 160 Сімейного кодексу України). Відповідно до положень частини четвертої статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я в якому вона проживає. Відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» батьки або інші законні представники зобов`язані задекларувати або зареєструвати місце проживання (перебування) новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Місце проживання дитини віком до 14 років може бути задекларовано за адресою місця проживання одного з батьків або інших законних представників, зокрема одночасно із зняттям з попереднього задекларованого/зареєстрованого місця проживання, за декларацією, поданою одним з її батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників дитини (пункт 16 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування)). Подання заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) особи віком до 14 років здійснюється одним з її батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. З вказаного вбачається, що законодавець визначив певний порядок вирішення батьками питання участі у виховані дитини. Так, у випадку якщо мати і батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може бути вирішений органом опіки та піклування або судом. Таким чином, законодавством встановлена варіативність вирішення цього питання, тобто батьки можуть його вирішити у судовому порядку або звернутися до відповідного органу опіки і піклування. Якщо хтось із батьків не погоджується із рішенням органу опіки та піклування, він може звернутися для вирішення спору щодо визначення місця проживання дитини до суду. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Судом встановлено, що діти сторін - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за місцем проживання позивача та протягом всього свого життя проживають з ним за адресою: [ADDRESS] . Саме у вказаному житловому приміщенні для дітей створенні відповідні умови для проживання, розвитку та відпочинку, що підтверджується висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Хорошівської селищної ради №39 від 27.02.2024. У свою чергу, відповідач [PERSON] з липня 2023 року проживає окремо, на день подання позову її місце проживання з дітьми не зареєстровано. Будь - яких заперечень щодо реєстрації місця проживання дітей разом із батьком, [PERSON] не висловлювала і упродовж всього часу проживання дітей за зазначеною адресою, у тому числі після припинення у 2023 році шлюбних відносин з позивачем та на час перебування даної справи в суді не ставила питання про визначення місця проживання дітей разом із нею, оскільки жодних доказів про це в матеріалах справи немає, як і немає доказів, які б підтверджували дії відповідачки та її бажання щодо зміни місця проживання дитини. Навпаки, зміст заяви відповідача, поданої 26.06.2024 до суду свідчить про відсутність заперечень відповідача щоб діти [PERSON] та [PERSON] проживали з батьком. Зі змісту протоколу №3 засідання комісії з питань захисту прав дитини Хорошівської селищної ради від 21.02.2024 вбачається, що під час розгляду питання про визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] в телефонному режимі було заслухано маму дитини - [PERSON] , яка не заперечувала щодо визначення місця проживання дітей з батьком. Також, відповідно до висновку органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання малолітніх дітей сторін [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] ,затвердженого рішенням виконавчого комітету Хорошівської селищної ради №39 від 27.02.2024 вбачається, що діти проживають з батьком в [ADDRESS] , будь-яких даних про наявність заперечень відповідача або спору щодо визначення місця проживання з батьком висновок не містить. Про відсутність звернень відповідачки з приводу визначення місця проживання дітей з нею підтвердила у судовому засіданні також представник третьої особи - начальник Служби у справах дітей Хорошівської селищної ради. Таким чином, як зі змісту позовної заяви, так і з інших матеріалів справи випливає, що ще до подання позову позивач і відповідачка досягли згоди щодо проживання дітей з батьком. Сторони за взаємною згодою врегулювали питання, необхідні для забезпечення проживання дітей із батьком, з яким і проживають з народження, мати не має перешкод у спілкуванні з дітьми. За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність між сторонами спору про визначення місця проживання дитини, який би підлягав вирішенню судом на підставі статті 161 СК України, оскільки ні своїми діями, ні своєю поведінкою [PERSON] не виявляє наміру чи бажання на даний час змінювати місце проживання малолітніх дітей, які проживають разом із батьком і знаходяться на його утриманні, що свідчить про її погодження з визначеним місцем проживання дітей разом із батьком у позасудовому порядку. При цьому суд враховує той факт, що як на час звернення до суду із вказаним позовом, так і на час ухвалення рішення по суті спору позивач у справі [PERSON] та його сини [PERSON] і [PERSON] , фактично проживають в одному житлі за однією адресою, а саме: [ADDRESS] , мати дітей, яка проживає окремо, не ставить питання про визначення місця проживання дитини з нею, проходить військову службу та не заперечує щодо проживання дітей з батьком, тому правових підстав для вирішення питання про визначення місця проживання дітей із батьком на час розгляду справи немає, оскільки діти зареєстровані і фактично проживають з батьком і його право не оспорюється. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, Верховний Суд, розглядаючи справу № 127/16211/23 за аналогічних правовідносин, у постанові від 10.07.2024 зазначив, що Верховний Суд звертає увагу, що фактично цей спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком дитини, з яким дитина і так фактично проживала і продовжує проживати. Мати дитини не вимагала та не вимагає зміни її місця проживання, а у справі відсутні докази того, що батько дитини забороняє матері бачитися з дочкою. З урахуванням наведеного, суди вірно виходили з того, що позивачем не доведено, що на час звернення до суду батька з позовом про визначення місця проживання дитини разом із ним, яка фактично проживала і проживає разом із ним, порушені права позивача. Зазначення судом фрази «між батьками відсутній спір щодо місця проживання дитини» у цьому випадку свідчить про те, що права позивача не порушені, а не як підстава для закриття провадження у справі. Таким чином, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, вірно відмовив у задоволенні позову батька дитини про визначення місця проживання дочки разом із ним, так як ним не доведено, що його права порушені. А відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України до суду особа має право звернутися, якщо її права порушені, невизнані або оспорюються. Жодну із цих дій відповідач не вчиняла. За змістом положень, зокрема, ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. ст. 8, 18, 161 СК України, ст. ст. 2, 4, 19, 184 ЦПК України кожна особа, право якої порушене, оспорене чи не визнане, вправі захищати його судовим порядком шляхом пред`явлення позову до відповідальної за порушення права особи, судом вирішується саме спір між батьком і матір`ю щодо місця проживання малолітньої дитини (дітей), коли батько та мати, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина (діти). На час пред`явлення позову до [PERSON] про визначення місця проживання дітей, питання щодо проживання дітей з батьком між батьками дитини було врегульоване ними за взаємною згодою відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України. Ці обставини підтверджуються матеріалами справи. Будь-яких підстав вважати, що право батька дитини на визначення місця проживання синів із ним не визнається, заперечується матір`ю дитини чи будь-ким наразі немає, докази про таке відсутні. Суд вирішує спір, що реально виник, і не робить припущень щодо обставин і фактів, які ще не виникли, та не регулює правовідносин щодо обставин проживання дитини, які не існують. За відсутності позову одного з батьків, з яким не проживає дитина, не вимагається підтвердження судом факту наявності в одного з батьків права на визначення місця проживання дитини, визнання такого права тощо, для цього відсутні процесуально-правові підстави. Звернення до суду про вирішення спору одного з батьків, право якого не порушено, дає підстави для відмови у задоволенні позову. Крім того, суд відхиляє доводи сторони позивача, що рішення про визначення місця проживання дітей необхідно позивачу для вчинення юридично значущих дій в інтересах дітей, зокрема у відносинах з третіми особами. Так, відповідно до вимог ч.ч. 1, 3 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Згідно ст. 242 ЦК України батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Таким чином, в силу положень ст. 242 ЦК України [PERSON] є законним представником своїх малолітніх дітей [PERSON] і [PERSON] , а тому може представляти, захищати їх інтереси, у тому числі перед третіми особами. Суд звертає увагу на те, що доказів, які б підтверджували існування складнощів чи перешкод у реалізації батьком прав своїх дітей, у тому числі в отриманні соціальних пільг та гарантій суду не надано. Також не надано доказів відповідної відмови компетентних органів у вирішенні вищевказаних питань за відсутності судового рішення. Крім цього, слід зазначити, що норми чинного законодавства України не передбачають право суду перебирати на себе повноваження інших державних органів. У разі відмови позивачу в прийнятті певних документів, якими він підтверджує наявність відповідних обставин чи в прийнятті певного рішення, позивач має право оскаржити такі дії чи рішення до суду. А суд може за наявності достатніх правових підстав визнати неправомірними дії компетентних державних органів щодо розгляду спірного питання. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed