Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду в інтересах держави в особі Тереблеченської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області до [PERSON] про повернення земельної ділянки. Посилається на те, що Чернівецькою окружною прокуратурою встановлено, що Буківським старостинським округом Тереблеченської територіальної громади (далі Орендодавець) 11.03.2024 укладено договір оренди землі без номеру (далі - Договір) з громадянкою [PERSON] (далі - Орендар). Відповідно до пунктів 2.1, 2.2 в оренду \~ \~ \~ \~передано земельну ділянку комунальної власності загальною площею 20,0827 га з кадастровим номером 7320780600:01:002:0263. Земельну ділянку, згідно п.1.1. Договору надано в оренду для сінокосіння і випасання худоби. Договір укладено на один рік (п.3.1 Договору). Договором передбачено, що орендна плата вноситься Орендарем у грошовій формі у розмірі 10 000 грн на рахунок Тереблеченської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області у строки відповідно до Податкового кодексу України (п.п. 4.1, 4.2 Договору). Договір набирає чинності з дати його укладення (п. 15.1 Договору). На виконання підпункту 9.2.1 пункту 9.2 Буківським старостинським округом Тереблеченської територіальної громади передано [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 7320780600:01:002:0263 площею 20,0827 га, розташовану на території Тереблеченської (колишньої Буківської) сільської ради, про що 11.03.2024 складено акт приймання-передачі. З інформації Тереблеченської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області №152 від 02.05.2024, встановлено, що земельна ділянка з кадастровим\~номером 7320780600:01:002:0263\~площею 20,0827\~га відноситься\~до земель\~водного фонду\~з цільовим\~призначенням для\~рибогосподарських потреб та знаходиться в адміністративних межах Тереблеченської (колишньої Буківської) сільської ради. З інформації сільської ради встановлено, що земельну ділянку з кадастровим номером 7320780600:01:002:0263 площею 20,0827 га, відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції земельних відносин» від 28.04.2021 № 1423-ІХ, на підставі рішення сесії Тереблеченської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області № 42-13/22 від 15.02.2022 прийнято з державної у комунальну власність. Разом з тим, Чернівецькою окружною прокуратурою, з інформації Тереблеченської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області № 42-13/22 від 15.02.2022 встановлено, що Тереблеченською сільською радою рішення щодо надання в оренду земельної ділянки з кадастровим номером 7320780600:01:002:0263 площею 20,0827 га [PERSON] не приймались. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 12.06.2020 № 729-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Чернівецької області» Буківську територіальну громаду в особі Буківської сільської ради приєднано до Тереблеченськї територіальної громади в особі Тереблеченської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області. Так, окружною прокуратурою виявлено порушення вимог Земельного кодексу України, Закону України «Про оренду землі» при передачі в оренду земельної ділянки водного фонду. Враховуючи те, що земельна ділянка водного фонду отримана відповідачем в оренду з порушенням вимог законодавства, на підставі нікчемного правочину, остання підлягає поверненню Тереблеченській територіальній громаді в особі Тереблеченської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області. \~ \~ \~ \~Прокурор [PERSON] в судовому засіданні просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та надала пояснення, викладені в позовній заяві. \~ \~ \~ \~В судове засідання відповідачка не з`явилася, подала суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутності та визнання позовних вимог в повному обсязі, тому суд вважає за можливе розглянути справу у її відсутності. Заслухавши пояснення прокурора та дослідивши матеріали, додані до позовної заяви, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. Положення статей 13, 14 Конституції України визначають, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування (ч.1 ст.123 Земельного кодексу України). Згідно з ч.1 ст.116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Відповідно до частин 1 та 2 ст.124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними ст.122 цього Кодексу. Під рішенням органу місцевого самоврядування у даному контексті розуміється рішення сесії відповідної ради, прийняте на її пленарному засіданні у відповідності із вимогами Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та Регламенту роботи ради. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу. Укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами земельних торгів (ст.16 Закону України «Про оренду землі»). Земельна ділянка з кадастровим номером 7320780600:01:002:0263 площею 20,0827 га, яка перебуває у комунальній власності Тереблеченської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області вибула в користування [PERSON] поза волею територіальної громади, без рішення уповноваженого суб`єкта про розпорядження нею. Відповідно до ч.1 ст.638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно вимог ст.15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є зокрема орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. Статтею 13 Закону України «Про оцінку земель» визначено випадки обов`язкового проведення грошової оцінки земельних ділянок. Так, згідно зазначеної статті нормативна грошова оцінка земельних ділянок обов`язково проводиться зокрема й у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності. Відповідно до ст.289 Податкового кодексу України передбачено, що для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок. В Договорі оренди землі без номеру від 11.03.2024 відсутня інформація щодо нормативно грошової оцінки вказаної земельної ділянки, що перешкоджає вірно визначити розмір орендної плати та відповідно є істотною умовою Договору. Учасники правочину, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують відповідний письмовий документ. Разом з тим, цивільні права та обов`язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін під час укладення договорів оренди, набуваються після відповідної державної реєстрації. Саме таку правову позицію також було висловлено Верховним Судом України у справі №6- 99цс13. Згідно ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. У відповідності до ст.126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації підлягає право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки. Як встановлено, право користування земельною ділянкою згідно укладеного договору від 11.03.2024 щодо вказаної земельної ділянки, всупереч вимог ст.126 Земельного кодексу України не зареєстроване. Таким чином аналіз договору оренди землі без номеру від 11.03.2024 року, укладеного між Буківським старостинським округом Тереблеченської територіальної громади та громадянкою [PERSON] свідчить про його нікчемність, оскільки він не містить всіх істотних умов, укладений без рішення сесії про передачу земельної ділянки в користування та не зареєстрований відповідно до вимог законодавства. Пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що «відповідно до ч.1 ст.125 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст.203 Цивільного кодексу України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (ст.205, 210, 640 Цивільного кодексу України тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із ст.ст.210 та 640 Цивільного кодексу України, не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації». Зокрема, ч.1 ст.228 ЦК України, визначає що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок є нікчемним (частина друга статті 228 ЦК України). За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Перелік способів захисту земельних прав викладений у ч.3 ст.152 Земельного кодексу України. Як правило, власник порушеного права може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, зокрема визначеним вказаною частиною, або ж іншм способом, який передбачений законом (п. 5.6. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 року у справі № 925/1265/16). Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків ( ч.2 ст.152 ЗК України). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (абз.1 ч.1 ст.216 ЦК України). У разі недійсності правочину суд застосовує реституцію: кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (абз. 2 ч. 1 ст. 216 ЦК України). У постанові\~від 28.11.2018\~року по\~справі №\~504/2864/13-ц\~Велика Палата\~Верховного Суду\~(п.60-62)\~сформувала правовий\~висновок,\~згідно якого\~зобов`язання з\~реституції виникають\~внаслідок недійсності\~правочину (його\~нікчемності чи\~визнання судом\~не дійсним). Реституція є заходом, спрямованим на приведення майнового стану сторін недійсного правочину до стану, який вони мали до вчинення такого правочину. Вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного, зокрема нікчемного, правочину, за правилами реституції може бути адресована тільки стороні цього правочину. Крім того, реституцію можна застосувати лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він був переданий. Крім цього, відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Згідно статті 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Велика Палата Верховного Суду у справі за № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18, постанова від 04.06.2019) сформувала правовий висновок, згідно якого недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. З урахуванням вищенаведеного, земельна ділянка, яка передана відповідачу за актом приймання-передачі на підставі нікчемного правочину підлягає поверненню її власнику - територіальній громаді в особі Тереблеченської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області. Відповідно до п.3 ч.1 ст.131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. На підставі ч.ч.1, 3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист таких інтересів, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді за одночасної наявності двох елементів: порушення або загрози порушення інтересів держави та нездійснення чи неналежного здійснення захисту таких інтересів відповідним суб`єктом владних повноважень, а також у разі його відсутності. З викладеним корелюються й положення ст.56 Цивільного процесуального кодексу України, за якими у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Одним із ключових для застосування норм ст.23 Закону України «Про прокуратуру» та визначення згаданого елемента є поняття «інтерес держави». «Інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду в кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора із захисту суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 08.04.1999 № 3-рп/99 у справі про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді щодо визначення поняття «інтереси держави» висловлено позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п.3 мотивувальної частини). Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств. Державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів (п. 4 мотивувальної частини). Верховний Суд у справі № 804/4585/18 (постанова від 05.11.2019) сформулював правову позицію, відповідно до якої «інтереси держави» є оціночним поняттям, що охоплює широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом; надмірна формалізація поняття «інтереси держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.11.2019 у справі № 804/4585/18, від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17 та від 17.10.2018 у справі № 910/11919/17). Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Відповідно до вимог ст.13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Згідно з вимогами ст.1 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами (ст. 3 ЗК України). Оскільки земля є об`єктом права власності Українського народу, тому умови щодо використання даного природного ресурсу є особливо суворими. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.05.2019 у справі № 826/11885/16. Згідно статей 4, 5 Земельного кодексу України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс, інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом; забезпечення раціонального використання та охорони земель; забезпечення гарантій прав на землю; пріоритету вимог екологічної безпеки. З урахуванням статей 1, 2, 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні орган місцевого самоврядування представляє відповідну територіальну громаду і здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією Україні, цим та іншими законами. Однак первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада - жителі, об`єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об`єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр. Таким чином, земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності. ёПротиправне надання земельної ділянки у користування позбавляє територіальну громаду всіх правомочностей власника землі, в тому числі щодо користування та розпорядження нею. В цьому контексті, як зазначив Верховний Суд України при розгляді справи № 6-137цс16 від 29.06.2016 року, в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до якого органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст.14,19 Конституції України). Слід зазначити, що вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес» (п.54 рішення). Одночасно додержання всіма учасниками суспільних відносин принципу законності, який закріплено у ст.68 Конституції України (кожен зобов`язаний неухильно додержуватись Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей), є обов`язковою передумовою досягнення загальнонаціональної мети українського народу побудови демократичної, соціальної, правової держави. Звернення прокурора до суду спрямоване на відновлення законності при вирішенні суспільно значимого питання законності при використанні земельної ділянки водного фонду, оскільки на даний час на підставі нікчемного правочину [PERSON] незаконно, необгрунтовано розпоряджається землею, яка є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Вказана земельна ділянка передана в оренду з грубим порушенням вимог земельного законодавства, яке визначає відповідний порядок надання в оренду земельних ділянок з дотриманням відповідної процедури та умов. Функціонування місцевого самоврядування в Україні, матеріальною і фінансовою основою якого є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля - гарантується державою. За наведених умов незаконного розпорядження земельними ділянками комунальної власності гарантування державою належного функціонування місцевого самоврядування не видається можливим. Отримання на незаконних, превілейованих умовах державного або комунального майна у власність або користування, суперечить інтересам держави. Недотримання вимог законодавства України безумовно порушує також публічні інтереси держави, як інституту, який покликаний врегулювати відносини у певній сфері. Правовідносини, пов`язані з використанням земельних ділянок, становлять суспільний інтерес. З огляду на вищевказане, правовідносини, пов`язані з розпорядженням землями комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» та «державний» інтерес, а незаконність передачі земельної ділянки в оренду поза волею власника такому інтересу не відповідає. Тому пред`явлення позову прокурором у такому випадку є єдиним ефективним засобом захисту порушених інтересів держави. Задоволення такого позову призведе до відновлення порушених прав та законних інтересів держави. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (ч.4 ст.56 ЦПК України). У рішенні від 08.04.1999 року № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах», висловив позицію про те, що під ним потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади (п.2 резолютивної частини). При цьому згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Чинним законодавством чітко не визначено, що необхідно розуміти під «нездійсненням або неналежним здійсненням суб`єктом владних повноважень своїх функцій», у зв`язку із чим прокурор у кожному випадку обґрунтовує та доводить наявність відповідних фактів самостійно з огляду на конкретні обставини справи. При цьому враховуються висновки Верховного Суду, зроблені при розгляді інших справ за участю прокурора (ухвали від 07.05.2018 у справі №910/18283/17, від 10.07.2018 у справі № 812/1689/16, постанови від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 13.06.2018 у справі № 687/379/17-ц, № 924/1256/17). Так, у постанові Верховного Суду від 16.04.2019 року у справі № 910/3486/18 суд дійшов висновку, що представництво прокурором у суді законних інтересів держави здійснюється у разі, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює відповідний орган. При цьому прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист своїх інтересів. Відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 18.04.2019 у справі № 906/506/18, від 11.04.2019 року у справі № 904/583/18, від 13.02.2019 року у справі № 914/225/18, від 21.05.2019 у справі № 921/31/18. На думку Верховного Суду, нездійснення захисту полягає у тому, що уповноважений су'єкт владних повноважень за наявності факту порушення інтересів держави, маючи відповідні повноваження для їх захисту, всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся. Така поведінка (бездіяльність) уповноваженого державного органу може вчинятися з умислом чи з необережності; бути наслідком об`єктивних (відсутність коштів на сплату судового збору, тривале не заповнення вакантної посади юриста) чи суб`єктивних (вчинення дій на користь можливого відповідача, інших корупційних або кримінально караних дій) причин. Прокурор може підтвердити наявність підстав для представництва інтересів держави в суді шляхом надання належного обґрунтування, підтвердженого достатніми доказами, зокрема: повідомленням прокурора на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду, запитами, а також іншими документами, що свідчать про наявність підстав для відповідного представництва. Велика Палата Верховного Суду у постанові у справі № 912/2385/18 від 26.05.2020 дійшла наступного висновку (п.п.77-81): бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме: подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом відповідно до ст. ст.6, 114, 116 Конституції України може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування. Відповідно до ч.1 ст.10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Суб`єктами права на землі комунальної власності згідно зі ст.80 Земельного кодексу України є органи місцевого самоврядування, незалежно від того, чи зареєстрована земельна ділянка за територіальною громадою. Статтею 12 Земельного кодексу України сільські, селищна та міські ради у галузі земельних відносин наділені повноваженнями щодо розпорядження землями територіальних громад. Згідно з частинами 1-2 статті 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування; землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону. Відповідно до ч.1 ст.122 вказаного вище кодексу сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування, як це передбачено ст.16 вищевказаного Закону, є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах.

Outcome: approved