Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою шляхом направлення поштовою кореспонденцією у червні 2022 року (надійшла до суду 11.07.2022), в якій просив суд визначити місце проживання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , разом з ним як батьком за адресою: [ADDRESS] ; судові витрати у справі покласти на відповідача. Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що [PERSON] та [PERSON] з 19.09.2008 перебували в офіційно зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільного сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 12.10.2020 у справі №766/10491/20 шлюб між сторонами було розірвано, питання щодо визначення місця проживання дитини при цьому не вирішувалось. Після розлучення малолітній [PERSON] залишився мешкати з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . 15.07.2021 [PERSON] одружився з [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ), та від шлюбу у них народилася спільна малолітня донька [PERSON] , [INFO] . Подружжя разом з малолітньою донькою [PERSON] та сином позивача від попереднього шлюбу [PERSON] проживало за адресою: [ADDRESS] . Після вторгнення рф в Україну та оголошення в країні воєнного стану, задля забезпечення безпеки сім`ї, [PERSON] разом з дружиною та дітьми був вимушений покинути Херсонську обл., переїхавши до м. Одеса, де вони отримали статус внутрішньо переміщених осіб та почали мешкати за адресою: [ADDRESS] . При цьому, з травня 2021 року [PERSON] припинила будь-яке спілкування з сином [PERSON] , матеріальної допомоги\~на його\~утримання вона\~не надає,\~не приймає\~участі у\~вихованні. Позивач самостійно забезпечує сина усім необхідним, піклується про нього, організовує дозвілля. Між [PERSON] та сином існує тісний зв`язок, взаємоповага, довіра. [PERSON] має усе необхідне для забезпечення динамічного та всебічного розвитку дитини, матеріального благополуччя, не має негативних характеристик, офіційно працевлаштований, а його робота дозволяє брати участь в повсякденному житті дитини та не пов`язана з постійними переїздами чи подорожами. Будь-яких виключних обставин, які б унеможливлювали проживання дитини з ним як батьком, чи негативно впливали на виховання та розвиток сина, немає. Позивач впевнений, що з огляду на самоусунення відповідача від виконання батьківських обов`язків, відсутність інтересу до сина [PERSON] , прихильність дитини саме до нього, вирішення питання визначення місця проживання дитини з ним як батьком в судовому порядку є необхідним та забезпечуватиме захист прав та інтересів малолітнього сина. В інакшому випадку невизначеність місця проживання дитини призведе до створення несприятливих умов розвитку та безпечного проживання сина, оскільки [PERSON] може вимагати повернення сина на територію Херсонської обл., яка є частково окупованою та перебуває під постійними обстрілами з боку рф, чим фактично поставить під загрозу життя та здоров`я дитини. Позаяк, визначення місця проживання [PERSON] з ним жодним чином не впливатиме на взаємовідносини сина з [PERSON] як матір`ю, не позбавлятиме її батьківських прав та не обмежуватиме в їх реалізації, як і не звільнятиме від виконання батьківських обов`язків. Ухвалою суду від 13.12.2022 (головуючий суддя Прасолов В.М.) позовну заяву прийнято до розгляду з відкриттям загального позовного провадження зі стадії підготовчого провадження з призначенням підготовчого судового засідання; задоволено клопотання позивача про витребування доказів (а.с.33). Ухвалою суду від 03.10.2023 (головуючий суддя Прасолов В.М.) закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.83). У зв`язку із звільненням судді Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області Прасолова В.М. у відставку та відрахуванням зі штату суду, за результатами повторного автоматизованого розподілу на підставі розпорядження керівника апарату суду №200 від 05.04.2024 матеріали цивільної справи передано в провадження судді Євтушенку О.І. (а.с.98, 99). Ухвалою суду від 22.05.2024 цивільну справу прийнято до провадження суддею Євтушенком О.І. з призначенням до розгляду за правилами загального позовного провадження зі стадії судового розгляду по суті. Заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись. Зважаючи на те, що позивач [PERSON] та його представник про свою участь в розгляді справи не заявили, будучи повідомленими належним чином, заяв про відкладення розгляду справи від них не надходило, тому з огляду на тривалість перебування справи у провадженні суду, суд вважає за можливе справу розгляду в порядку письмового провадження за їх відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилася, про розгляд справи повідомлялась неодноразово у встановленому законом порядку, причини неявки суду не відомі. Заяв про відкладення розгляду справи та відзиву на позов у встановлений законом строк нею не подано, жодного інтересу до справи протягом всього перебування справи у провадженні суду не проявляла. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, представленої органом опіки та піклування, [PERSON] про свою участь в розгляді справи не заявила, однак 13.06.203 направила на електронну пошту заяву про розгляд справи за відсутності представника органу опіки та піклування (а.с.60, 61). Так, Європейський Суд з прав людини у справі «Зубац проти Хорватії» (ZUBAC v. CROATIA), рішення від 05.04.2018, наголосив на цінності та важливості дотримання формалізованих норм цивільного процесу, за допомогою яких сторони забезпечують вирішення спору цивільного характеру, оскільки завдяки цьому може обмежуватися обсяг дискреції, забезпечуватися рівність сторін, попереджатися свавілля, забезпечуватися ефективне вирішення спору та розгляд справи судом упродовж розумного строку, а також забезпечуватися юридична визначеність та повага до суду. Суд зауважує, що\~право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим, такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету. У той же час суд звертає увагу на те, що за положеннями ст.129 Конституції України, ст.2 ЦПК України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Ураховуючи неодноразові відкладення судових засідань, з метою дотримання розумних строків розгляду справи та з огляду на те, що спір у справі стосується, перш за все, інтересів дитини сторін, суд постановив ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних доказів за відсутності заперечень з боку позивача проти заочного розгляду справи. Суд, дослідивши письмові докази по справі, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінивши докази у справі в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 19.09.2008 між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Суворовського районного управління юстиції у м. Херсоні, актовий запис №231. Від шлюбу вони мають спільного сина [PERSON] , [INFO] , що слідує зі свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 16.07.2009 відділом реєстрації актів цивільного стану Суворовського районного управління юстиції у місті Херсоні (а.с.10). Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 12.10.2020 у справі №766/10491/20, яке набрало законної сили 12.11.2020, шлюб між ними було розірвано (а.с.5-8). Питання визначення місця проживання спільного сина сторін судом не вирішувалось. При цьому, як вказував позивач, що не спростовано жодними доказами з боку відповідача, після їх розлучення малолітній син залишився мешкати разом з ним як батьком. 15.07.2021 [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] (дійсне прізвище [PERSON] ), зареєстрований Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 15.07.2021 (а.с.9). Від шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають спільну малолітню доньку [PERSON] , [INFO] , що слідує зі свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 15.07.2021 Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (а.с.11). Під час розгляду справи встановлено, що до початку вторгнення рф в Україну та оголошення в країні воєнного стану, [PERSON] з дружиною [PERSON] , їх спільною донькою [PERSON] та сином від попереднього шлюбу [PERSON] мешкали однією сім`єю за адресою: [ADDRESS] . Із введенням в Україні воєнного стану та розгортанням активних бойових дій на території Херсонської обл., [PERSON] разом з дружиною та дітьми був вимушений покинути Херсонську обл., переїхавши до м. Одеса, де вони отримали статус внутрішньо переміщених осіб та почали мешкати за адресою: [ADDRESS] , свідченням чому є довідки №№5105-5001530175, 5105-5001529854, 5105-5001530080, 5105-5001529950 від 18.04.2022 про взяття їх на облік внутрішньо-переміщених осіб (а.с.20-23). За даними Департаменту з питань громадянства, паспортизації та реєстрації ДМС України від 25.11.2022 №6.2-85456-22 (а.с.22), [PERSON] має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] . Відомості про виїзд її за межі Херсонської обл., постановку на облік як внутрішньо переміщеної особи у матеріалах справи відсутні. Звертаючись до суду з позовом про визначення місця проживання сина [PERSON] , позивач вказував, що з травня 2021 року [PERSON] припинила будь-яке спілкування з сином [PERSON] , матеріальної допомоги на його утримання вона не надає, не приймає участі в його вихованні. Позивач самостійно забезпечує сина усім необхідним, піклується про нього, організовує дозвілля, має усе необхідне для забезпечення динамічного та всебічного розвитку дитини. Будь-яких виключних обставин, які б унеможливлювали проживання дитини з ним як батьком, чи негативно впливали на виховання та розвиток сина, немає. Позивач впевнений, що з огляду на самоусунення відповідача від виконання батьківських обов`язків, відсутність інтересу до сина [PERSON] , прихильність дитини саме до нього, вирішення питання визначення місця проживання дитини з ним як батьком в судовому порядку є необхідним та забезпечуватиме захист прав та інтересів малолітнього сина. В інакшому випадку невизначеність місця проживання дитини призведе до створення несприятливих умов розвитку та безпечного проживання сина, оскільки [PERSON] може вимагати повернення сина на територію Херсонської обл., яка є частково окупованою та перебуває під постійними обстрілами з боку рф, чим фактично поставить під загрозу життя та здоров`я дитини. Вирішуючи спір в межах заявлених вимог та за обсягом наявних у справі доказів, з урахуванням наведеного позивачем обґрунтування, суд виходить з такого. Відповідно до ч.3\~ст.51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із ч.8 ст.7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Як визначено\~ст.ст.141, 153 СК України, яка кореспондує зі ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч.1\~ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно зі ст.157 СК України, ч.ч.1,2\~ст.15 Закону України «Про охорону дитинства», питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Дослідженням матеріалів справи встановлено, що неповнолітній [PERSON] мешкає з батьком [PERSON] , молодшою сестрою [PERSON] та мачухою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , де вони мають зареєстроване місце перебування як внутрішньо переміщені особи. У розумінні положень ч.1, ч.2 ст.160, ст.161 СК України, місце проживання дитини у віці до 10 років визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла 10 років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Отже, істотним для вирішення спору даної категорії справ є вік дитини: місце проживання малолітньої дитини, за наявності між батьками спору, визначається судом, а неповнолітньої нею самою. Досягнення дитиною відповідного віку визначає наявність або відсутність між сторонами предмету спору. У розумінні ст.6 СК України правовий статус\~дитини має\~особа до\~досягнення нею\~повноліття. Малолітньою\~вважається дитина\~до досягнення\~нею чотирнадцяти\~років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Разом з тим, відповідно до ч.2 ст.29 ЦК України, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Виходячи із системного аналізу положень статей 160, 161 СК України, у разі спору місце проживання малолітньої дитини (фізичної особи у віці до чотирнадцяти років) визначається органом опіки та піклування або судом, проте при вирішенні вказаного питання, що стосується дитини, яка досягла 14 років, то закон не передбачає можливості вирішення такого спору органом опіки та піклування або судом, оскільки в цьому випадку слід керуватися ч.3 ст.160 СК України\~та положеннями ч.2 ст.29 ЦК України. Судом у справі встановлено, що дитина сторін [PERSON] народився [INFO] , і на час розгляду справи у суді після зміни складу суду, йому вже виповнилося 15 років. Отже, в силу вищенаведених норм чинного законодавства він може вільно обирати собі місце проживання з кимось із батьків, які мають у власності житлові приміщення. Суд не може визначати місце проживання дитини, яка досягла 14 років за позовом когось із батьків, оскільки таке право вибору місця проживання надано законом самій дитині. Верховний Суд у постанові суду від 17.05.2023 у справі № 351/611/21 зазначив, що «враховуючи положення ч.2 ст.29 ЦК України\~та ч.3 ст.160 СК України, підстави для визначення судом місця проживання дитини, якій виповнилось 14 років, відсутні,\~тому у задоволенні позовних вимог щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини,\~необхідно відмовити». Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 25.01.2018 у справі № 537/5119/15-ц (провадження № 61-1229св18), від 28.01.2021 у справі № 753/6498/15 (провадження № 61-10851св20), від 28.09.2022 у справі № 686/18140/21 (провадження № 61-6611св22). При розгляді даної справи, суд також вважає за необхідне акцентувати увагу на правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 12.07.2023 у справі №755/12807/19, у якій судом касаційної інстанції зазначено, що «оскільки на час відкриття провадження у справі\~зобов`язання не були припинені, тобто\~предмет спору існував, то відсутні підстави для закриття провадження у справі з підстав передбачених п.2 ч.1\~ст.255 ЦПК України». Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.09.2021 у справі № 638/3792/20, в якій зазначено, що суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору був відсутній\~як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення за умови, якщо між сторонами у зв`язку з цим\~не залишилося неврегульованих питань. На час пред`явлення позову до суду дитині було 13 років і даний спір між сторонами існував, адже, як вказував позивач, питання визначення місця проживання сина залишилось неврегульованим в аспекті введення в Україні воєнного стану, що визначало необхідність правової визначеності визначення місця проживання дитини на більш безпечній території з батьком. Згідно з ч.ч.1-3 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини 5, 6 статті 81 ЦПК України). Згідно зі ст.89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з вимогами пунктів 1, 2, 3 ч.1 ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, приймаючи до уваги викладені позиції Верховного Суду, що в силу ч.4 ст.263 ЦПК України враховуються судом при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог, оскільки на момент розгляду справи судом неповнолітній син сторін [PERSON] досяг 15 років, а відтак вправі самостійно визначати своє місце проживання, незалежно від міжособистісних відносин батьків, що між ними склались. До того ж за змістом позову, з 2021 року та до теперішнього часу він мешкає з батьком, в той час як обґрунтування позову зводиться до самоусунення матері дитини - відповідача [PERSON] від виконання батьківських обов`язків, а відтак позивач, у випадку наявності порушення прав дитини вправі звернутися до суду з іншим позовом, обравши інший дієвий спосіб захисту прав сина з урахуванням його віку та суті порушення. Згідно з ч.11 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Враховуючи відмову у задоволенні вимог позивача, судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed