Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-04 00:00:00

19.04.2024 року до суду через систему «Електронний суд» надійшла позовна заява [PERSON] до ТОВ «ГК «Нафтогаз України», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] про зміну договору про надання послуг. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що він є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Колишнім співвласником та споживачем комунальних послуг у зазначеній квартирі була його померла мати - [PERSON] . Раніше у квартирі було два власника, [PERSON] та [PERSON] в рівних частках. Після смерті матері позивач успадкував її частку та відповідно, станом на теперішній час є єдиним власником квартири. З 10.06.2021 року в зазначеній квартирі зареєстрований та проживає син позивача - [PERSON] , який є споживачем комунальних послуг, який сплачує їх вартість. Станом на теперішній час жодних боргів за спожиті комунальні послуги не має. 29.12.2023 року позивач направив Заяву на адресу відповідача з проханням внесення змін та оформлення особового рахунку № [NUMBER] на ім`я користувача об`єкта нерухомості майна за вказаною вище адресою та отримувача житлово-комунальних послуг [PERSON] 06.01.2024 року та 08.01.2024 року засобами телекомунікаційного зв`язку на номер телефону [NUMBER] від абонента «[PERSON]» позивач отримав повідомлення з пропозицією додаткового надання до ТОВ «ГК «Нафтогаз України» заяви на зміну постачальника, тобто Заяви-приєднання до умов договору постачання природного газу побутовим споживачам ТОВ «ГК «Нафтогаз України». Заява-приєднання на ім`я та з підписом [PERSON] була направлена відповідачу та отримана ним, але не опрацьована. У другій половині січня 2023 року, поштовим зв`язком позивач отримав від ТОВ «ГК «Нафтогаз України» лист-відповідь, за змістом якого заява від 29.12.2023 року залишена без задоволення. Разом з тим, було запропоновано надіслати на поштову адресу Заяву-приєднання від власника, тобто від [PERSON] . Тільки [PERSON] користується зазначеною квартирою (об`єктом нерухомого майна) і отримує як побутовий споживач житлово-комунальні послуги, у тому числі газ для побутових потреб. Позивач, як власник зазначеної квартири (об`єкту нерухомого майна) надав згоду на укладення [PERSON] договору з ТОВ «ГК «Нафтогаз України» щодо постачання природного газу побутовим споживачам, яка виразилася у наданій відповідачу його заяві від 29.12.2023 року та Заяві-приєднанні, поданої і підписаної [PERSON] [PERSON] у теперішній час проживає у зазначеній квартирі відповідно є користувачем зазначеного об`єкта нерухомого майна та є споживачем послуг ТОВ «ГК «Нафтогаз України» за особовим рахунком № [NUMBER] . 06.02.2024 року позивач звернувся до відповідача з претензією, відповідно до якої просив зазначену особу, як постачальника житлово-комунальних послуг прийняти до виконання Заяву-приєднання [PERSON] до умов постачання природного газу побутовим споживачам ТОВ «ГК «Нафтогаз України» та внести відповідні зміни в особовий рахунок № [NUMBER] щодо постачання природного газу при отриманні житлово-комунальних послуг за адресою [ADDRESS] , на ім`я [PERSON] , який зареєстрований та проживає за вказаною адресою. Засобами поштового зв`язку «Укрпошта» 14.03.2024 року позивач отримав від ТОВ «ГК «Нафтогаз України» відповідь на претензію, якою зазначеним Товариством залишена без задоволення його претензія з безпідставним посиланням на Правила постачання газу, затвердженими постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 року, які є підзаконним нормативно-правовим актом. Отже, відповідачем проігноровані вимоги Закону України № 2189-УІІ, тим самим вчинені завідомо незаконні дії щодо обмеження моїх законних прав та інтересів. Відтак вважає дії відповідача незаконними та просить суд зобов`язати ТОВ «ГК «Нафтогаз України» вчинити дії з внесення змін та оформлення особового рахунку № [NUMBER] щодо постачання природного газу при отриманні житлових комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] , на споживача - [PERSON] , який зареєстрований та проживає за адресою [ADDRESS] , та виключення з особового рахунку № [NUMBER] померлу [INFO] [PERSON] . Судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою судді від 22.04.2024 року було відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду в судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 24.06.2024 року до суду через систему «Електронний суд» надійшли письмові пояснення третьої особи [PERSON] . У поясненнях зазначено, що останній просить позов задовольнити, пояснив, що його батько - [PERSON] є власником квартири, фактично з червня 2021 року він зареєстрований у квартирі, проживає в ній один. За комунальні послуги сплачує своєчасно. Позивач як власник квартири надав згоду на укладення ним договору з відповідачем заяви-приєднання щодо постачання природного газу побутовим споживачем. Інші постачальники житлово-комунальних послуг за заявами позивача та заявами-приєднання [PERSON] , як на споживача та користувача оформили на його ім`я особові рахунки. Вважає, що особовий рахунок повинен бути оформлений на нього, так як він сплачує комунальні послуги. 26.06.2024 року представник відповідача скористався правом на подання відзиву в якому заперечував проти задоволення позову посилаючись на те, що з травня 2022 року споживач за ЕІС-кодом [NUMBER], о/р [NUMBER] знаходиться в реєстрі постачальника ТОВ «ГК «Нафтогаз України». Як вбачається із доданих до Заяви-приєднання документів власником житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] , натомість документів, які б визначали наявність у [PERSON] права власності або користування визначеним об`єктом (приміщенням) Товариству надано не було. Позивачу було неодноразово роз`яснено, що для зміни власника за особовим рахунком № [NUMBER] , новий власник повинен самостійно звернутися до постачальника з належним чином оформленою Заявою-приєднання до договору постачання природного газу, та надати Товариству документи відповідно до переліку встановленого п. 11 Розділу II Правил, зокрема, документи, якими визначено право власності або користування на об`єкт (приміщення). Проте, зазначених вимог законодавства виконано не було. Позивач у своїй позовній заяві жодним чином не наводить підстав своїх матеріально-правових вимог до ТОВ «ГК «Нафтогаз України», а також не зазначає в чому саме полягає його порушене право та яким чином має відбутись його поновлення. Отже, відсутність обставин, які підтверджували б факт порушення права особи, за захистом якого вона звернулась, є самостійною підставою для відмови у задоволенні такого позову. Вимога [PERSON] зобов`язати ТОВ «ГК «Нафтогаз України» вчинити дії з внесення змін та оформлення особового рахунку [NUMBER] щодо постачання природного газу при отриманні житлово-комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] , на ім`я споживача - [PERSON] , який не є співвласником зазначеного нерухомого майна, жодним чином не направлена на захист прав позивача. 04.07.2024 року до суду через систему «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив. Пунктом 6 ч. 1 ст. 1 Закону України № 2189-УІІ визначене поняття індивідуального споживача, яким є фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Фактично, з червня 2021 року у квартирі за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована та проживає одна особа - [PERSON] . Отже, тільки [PERSON] користується зазначеною квартирою (об`єктом нерухомого майна) і отримує як побутовий споживач житлово-комунальні послуги, у тому числі газ для побутових потреб (приготування їжі). Він, як власник зазначеної квартири (об`єкту нерухомого майна) надав згоду на укладення [PERSON] договору з ТОВ «ГК «Нафтогаз України» щодо постачання природного газу побутовим споживачам, яка виразилася у наданій відповідачу його Заяві від 29.12.2023 року та Заяві-приєднанні, поданої і підписаної [PERSON] [PERSON] з червня 2021 року та у теперішній час самостійно проживає у зазначеній квартирі та відповідно є користувачем зазначеного об`єкта нерухомого майна та є споживачем послуг ТОВ «ГК «Нафтогаз України» за особовим рахунком № [NUMBER] . За комунальні послуги, у тому числі за споживання природного газу за особовим рахунком № [NUMBER] [PERSON] сплачує своєчасно та в повному обсязі. Станом на теперішній час жодних боргів за спожиті комунальні послуги по зазначеній квартирі не має. Позивач, у заяві від 29.12.2023 року, яка надана на адресу відповідача, виразив своє волевиявлення та згоду про те, що користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб саме фізична особа - [PERSON] , який 05.01.2024 року направив відповідачу від свого ім`я Заяву-приєднання до умов договору постачання природного газу побутовим споживачам ТОВ «ГК «Нафтогаз України». Відповідач залишив Заяву-приєднання [PERSON] від 05.01.2024 року без задоволення з посиланням на те, що власником приміщення є [PERSON] , а документів, які б визначали наявність у [PERSON] права власності визначеним приміщенням Товариству не надано. Дії відповідача у цій справі полягають у впертій позиції щодо укладення договорів щодо постачання природного газу саме з власниками приміщень, а не з особами які проживають у приміщенні, користуються послугами зі споживання природного газу та сплачують за такі послуги. Тому односторонню відмову відповідача у виконанні покладених на нього обов`язків, які передбачені Законом України № 2189-УІІ вважає протиправною. У судовому засіданні позивач надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві та у відповіді на відзив, просив позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні вважав, що позов є не обґрунтований, при цьому до суду не надано жодного доказу порушеного права позивача. Від третьої особи до суду надійшла заява, про розгляд справи за його відсутності. Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно з ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України. Встановлено, що квартира по частині на праві спільної часткової власності за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] , [PERSON] (свідоцтво про право власності на житло № [NUMBER] , видане 21.09.1998 року Комунарською районною адміністрацією ЗМР). [INFO] померла мати позивача - [PERSON] . Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 06.05.2021 року [PERSON] став власником частки квартири за адресою: [ADDRESS] , про що також свідчить Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 255576774 від 06.05.2021 року. У зазначеній квартирі з 10.06.2021 року зареєстрований [PERSON] , [INFO] , позивач з 03.09.2003 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно з ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Відповідно до п. 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету міністрів України № 207 від 02.03.2016 року документом, що підтверджує право на проживання в житлі, є ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/ співвласників житла, наймача та членів його сім`ї (зазначені документи або згода не вимагаються при реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей за адресою реєстрації місця проживання батьків/одного з батьків або законного представника/ представників). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.06.2022 року у справі № 754/14628/17 (провадження № 61-10210св21) зазначено, що наявність чи відсутність прописки (реєстрації місця проживання) самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім' ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Згідно з електронною базою даних ТОВ «ГК «Нафтогаз України» по особовому рахунку № [NUMBER] здійснюються нарахування за адресою: [ADDRESS] . Особовий рахунок - це «індикатор» доставки рахунку на здійснення виплат за комунальними послугами та відображення розрахунків підприємства, установи, організації з постачальниками й покупцями - юридичними особами. На дебеті основного рахунку постачальник ТОВ «ГК «Нафтогаз України» обліковує вартість послуг і пов`язані з цим витрати; на кредиті особового рахунку постачальник обліковує надходження грошей за послуги надання споживачу Дебетовий залишок на особовому рахунку споживача свідчить про заборгованість, а кредитовий - про заборгованість постачальника. Особовий рахунок оформлюється на житлове приміщення, а не на особу. Особовий рахунок закріплюється не за власником квартири або квартиронаймачем (фізичною особою), а за квартирою (будинком), який залишається незмінним при зміні власника або квартиронаймача. На особовому рахунку враховується нарахування за природний газ та оплати, тобто ведеться бухгалтерський облік. За квартирою - [ADDRESS] , закріплений особовий рахунок № [NUMBER] . Відповідно до ст. 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 10 «Дебіторська заборгованість», затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 237 від 08.10.1999 року, виключення з актів підприємства (списання) безнадійної дебіторської заборгованості, в тому числі за якою сплинув строк позовної давності чи розподіл боргів на особових рахунках відноситься до виключної господарської діяльності підприємства. Оскільки особовий рахунок № [NUMBER] , відкритий ТОВ «ГК «Нафтогаз України» є документом внутрішньогосподарського обліку господарських операцій підприємства, списання, переведення чи розподіл з цього внутрішньогосподарського документа будь-яких сум є правом ТОВ «ГК «Нафтогаз України», а не обов`язком. Відповідно до п. 2.2. Типового договору обов`язковою умовою для постачання природного газу Споживачу є наявність у Споживача укладеного в установленому порядку з Оператором ГРМ договору розподілу природного газу, на підставі якого Споживач набуває право правомірно відбирати газ із газорозподільної системи. Відповідно до абзацу 1 пункту 1 глави 2 розділу IV Кодексу ГТС з метою уніфікації та однозначної ідентифікації суб`єктів ринку природного газу та точок комерційного обліку, розміщених на об`єктах газової інфраструктури, та для забезпечення спрощення процедур зміни постачальників природного газу та електронного обміну даними між суб`єктами ринку природного газу, на національному рівні використовується система кодування, рекомендована Європейською мережею операторів газотранспортних систем (ЕМТ80С). Абзацом 2 пункту 1 глави 2 розділу IV Кодексу ГТС визначено, що для кодування використовується ЕІС-код. Згідно з абзацом 4 вказаного пункту глави 2 розділу IV Кодексу ГТС кожному суб`єкту ринку природного газу та/або точці комерційного обліку може бути присвоєно лише один ЕІС-код. З травня 2022 року споживач - [PERSON] за ЕІС-кодом [NUMBER], о/р [NUMBER] знаходиться в реєстрі постачальника ТОВ «ГК «Нафтогаз України». 05.01.2024 року на адресу відповідача [PERSON] (третя особа) було направлено заяву-приєднання до умов договору постачання природного газу побутовим споживачам. ТОВ «ГК «Нафтогаз України» на ім`я власника житла надало відповідь, якої було рекомендовано надіслати до товариства для зміни за особовим рахунком заяву-приєднання нового власника та надати документи відповідно до п. 11 Розділу ІІ Правил Для укладання договору постачання з побутовим споживачем. 06.02.2024 року [PERSON] звернувся до відповідача з претензією, в якій просив внести відповідні зміни та оформити особовий рахунок № [NUMBER] на [PERSON] . ТОВ «ГК «Нафтогаз України» на ім`я власника житла надало відповідь на претензію від 06.02.2024 року, де знов роз`яснили усі необхідні дії та документи, які необхідні для зміни власника за особовим рахунком. Матеріали справи не містять доказів того, що позивачем були надані документи відповідно до переліку встановленого п. 11 Розділу ІІ Правил, зокрема документи, якими визначено право власності або користування на об`єкт приміщення. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 року зі справи № 912/1856/16, від 14.05.2019 року зі справи № 910/11511/18. Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15.11.1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Також слід зазначити, що обраний позивачем спосіб захисту про зміну договору про надання послуг (вчинення дій з внесення змін та оформлення особового рахунку) не відповідає наведеним у ст. 16 ЦК України способам захисту. Зміна договору про надання послуг не передбачено як діючим законодавством, так договірними відносинами із споживачами. Особовий рахунок присвоюється об`єкту за яким надаються послуги, для спрощення процедури ідентифікації даних по об`єкту надання послуг. В свою чергу припинення правовідносин та внесення змін персоніфікованих даних, відбувається у передбачений законом спосіб, розірванням договірних відносин. Тож, зміна персоніфікованих даних про споживача за особовим рахунком по об`єкту надання послуг, відбувається у передбаченому законом порядку. Права позивача за наведеними обставинами та долученими доказами не порушено. Відповідно таке право не підлягає захисту в судовому порядку та повинно було бути реалізовано позивачем у досудовому порядку у відповідності із вимогами законодавства. З урахуванням викладеного суд вважає, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (п. 23 рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України»). Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати понесені позивачем стягненню з відповідача не підлягають.

Outcome: dismissed