Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-30 00:00:00

13.06.2016 року перший заступник прокурора Київської області І. Грабець в інтересах держави в особі: Кабінету Міністрів України, Державного підприємства «Макарівське лісове господарство» (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Макарівської районної державної адміністрації, [PERSON] , треті особи на стороні відповідачів, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання незаконними і скасування розпоряджень, визнання недійсними державних актів на право власності на землю та повернення землі. В обґрунтування позову вказав, що рішенням Макарівського районного суду Київської області від 02.10.2014 у справі № 370/430/14-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 08.07.2015, задоволено позов заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного підприємства "Макарівське лісове господарство" до Київської обласної державної адміністрації, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Визнано незаконними і скасовано розпорядження голови Київської обласної державної адміністрації від 09.04.2008 «Про вилучення, зміну цільового призначення та передачу земельної ділянки у власність» № № 565, 566, 567, 568, 569, 582; визнано недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки, видані 06.06.2008, в тому числі: серії ЯЖ № 203813 з кадастровим номером 3222782600:05:043:0012, серії ЯЖ № 203816 з кадастровим номером 3222782600:05:043:0013, серії ЯЖ № 203814 з кадастровим номером 3222782600:05:043:0016, серії ЯЖ № 203817 з кадастровим номером 3222782600:05:043:0017, серії ЯЖ № 203815 з кадастровим номером 3222782600:05:043:0019 та від 17.04.2008 серії ЯЖ № 051515 з кадастровим номером 3222782600:05:043:0015; визнано за державою в особі Кабінету Міністрів України право власності на земельні ділянки загальною площею 6,9993 га з вищевказаними кадастровими номерами; повернуто ДП «Макарівське лісове господарство» земельні ділянки загальною площею 6,9993 га з вищевказаними кадастровими номерами, що розташовані на території Колонщинської сільської ради Макарівського району Київської області. Вищезазначеними судовими рішення встановлено, що спірні земельні ділянки відносились до земель державної власності лісогосподарського призначення та використовувались для ведення лісового господарства в порядку, визначеному Лісовим кодексом України. Розпорядження Київської обласної державної адміністрації № № 565-570, 482, якими вилучено земельні ділянки лісогосподарського призначення з постійного користування ДП «Макарівське лісове господарство», видано в один день - 09.04.2008, ними вилучено ліси загальною площею 6,9993 га, які знаходились у одному кварталі лісництва, у одному виділі лісництва та використовувались для ведення лісового господарства, змінено їх цільове призначення на землі сільськогосподарського призначення та передано у власність громадянам для ведення особистого селянського господарства. Вказане свідчить про те, що Київська обласна державна адміністрація розпорядилась землями лісового фонду у вигляді єдиного масиву площею, яка значно перевищує 1 га, всупереч вимогам ч. 9 ст. 149 Земельного кодексу України, що свідчить про перевищення обласною державною адміністрацією передбачених законом повноважень. Судами встановлено, що оспорювані розпорядження прийнято головою Київської обласної державної адміністрації в порушення ст. ст. 6, 14, 19 Конституції України, ст. ст. 20, 21, 57, 116, 118, 122, 149, 207 Земельного кодексу України, ст. ст. 27, 31, 57 Лісового кодексу України, ст.ст. 3, 21, 43 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», оскільки ліси площею понад 1 га має право вилучати лише Кабінет Міністрів України, повноваженнями щодо вилучення земельних ділянок лісогосподарського призначення площею понад 1 га обласні державні адміністрації чинним законодавством не наділені, а також порушено порядок зміни цільового призначення земельних ділянок. Таким чином, судовими рішеннями у справі № 370/430/14-ц встановлено обставини, що не підлягають доказуванню у даному позові про те, що із земель лісового фонду незаконно розпорядженнями голови Київської обласної державної адміністрації від 09.04.2008 вилучено та передано у власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , земельні ділянки з кадастровими номерами: 3222782600:05:043:0012, 3222782600:05:043:0016, 3222782600:05:043:0017, 3222782600:05:043:0019, 3222782600:05:043:0013, 3222782600:05:043:0015 для ведення особистого селянського господарства. Під час реального виконання рішення Макарівського районного суду Київської області від 30.04.2015 встановлено, що [PERSON] не є власником земельної ділянки площею 0,9997 га з кадастровим номером 3222782600:05:043:0013, що стало підставою для прийняття рішення державним реєстратором прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області від 31.08.2015 № 24045196 про відмову у скасуванні права власності. Вказане також підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31.08.2015, що власником даної земельної ділянки є [PERSON] . Із інформації управління Держгеокадастру у Макарівському районі від 14.01.2016 № 10-1013-99.2-119/2-16 та додатків встановлено, що розпорядженням Макарівської районної державної адміністрації від 15.01.2009 № 84 змінено функціональне використання земельних ділянок, які були предметом спору у суді, з ведення особистого селянського господарства в землі для ведення садівництва та 27.02.2009 видано нові державні акти на право власності на земельні ділянки: [PERSON] серії ЯЖ № 245115 площею 1,0000 га з кадастровим номером 3222782600:05:043:0012; [PERSON] серії ЯЖ № 245116 площею 0,9997 га з кадастровим номером 3222782600:05:043:0013; [PERSON] серії ЯЖ № 245111 площею 1,0000 га з кадастровим номером 3222782600:05:043:0016; [PERSON] серії ЯЖ № 245113 площею 1,0000 га з кадастровим номером 3222782600:05:043:0017; [PERSON] серії ЯЖ № 245112 площею 0,9999 га з кадастровим номером 3222782600:05:043:0019; [PERSON] серії ЯЖ № 245114 площею 1,0000 га з кадастровим номером 3222782600:05:043:0015. Крім цього, із цієї ж інформації встановлено, що 30.12.2009 [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за договорами купівлі-продажу № 5570, № 5591, № 5583, № 5587, № 5575, № 5579 відчужили належні їм земельні ділянки з кадастровими номерами 3222782600:05:043:0012, 3222782600:05:043:0019, 3222782600:05:043:0016, 3222782600:05:043:0013, 3222782600:05:043:0017, 3222782600:05:043:0015, загальною площею 5,9996 га на користь [PERSON] . В управлінні Держгеокадастру у Макарівському районі не обліковується документація із землеустрою щодо складання державних актів на ім`я [PERSON] та не виготовлявся на ім`я останньої державний акт на право власності на зазначені земельні ділянки. В Поземельну книгу 04.10.2010 були внесені дані про реєстрацію права власності за [PERSON] на земельні ділянки кадастровими номерами 3222782600:05:043:0012, 3222782600:05:043:0019, 3222782600:05:043:0016, 3222782600:05:043:0013, 3222782600:05:043:0017, 3222782600:05:043:0015 та здійснено відмітку в державних актах на ім`я попередніх власників про перехід права власності на земельні ділянки, що підтверджується записами в журналі обліку заяв і наданих послуг з проставлення на державному акті відмітки про реєстрацію права власності на земельну ділянку. В подальшому, на підставі рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М. від 20.08.2014 за № 15284044 зареєстровано за [PERSON] право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222782600:05:043:0013. У даному випадку позивач вважає, що вірним способом захисту порушеного права є пред`явлення до суду віндикаційного позову в порядку, визначеному ст. ст. 387, 588, 396 Цивільного кодексу України до [PERSON] , а не про визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельної ділянки та державного акту на право власності на земельну ділянку. Крім цього, зміна цільового використання земельних ділянок з ведення особистого селянського господарства на ведення садівництва розпорядженням Макарівської районної державної адміністрації від 15.01.2009 відбулася з порушенням вимог ст. 25 Закону України «Про землеустрій», Порядку зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2002 № 502 не на підставі проекту із землеустрою, а на підставі технічної документації. Вилучення з порушенням земельного законодавства земель лісового фонду у ДП «Макарівське лісове господарство», зміна їх цільового призначення та передача у власність, порушує права та інтереси держави в особі Кабінету Міністрів України та ДП «Макарівське лісове господарство» використовувати спірні земельні ділянки. Таким чином, законно набути права приватної власності на спірну земельну ділянку лісогосподарського призначення площею 6,9993 га із земель державної власності не могла жодна юридична чи фізична особа, в тому числі й [PERSON] . Однак, остання набула таке право власності у спосіб, який за формальними ознаками має вигляд законного: юридичне оформлення права власності відповідача на землю стало можливим у результаті прийняття органом виконавчої влади розпорядження та укладення договорів купівлі-продажу. [PERSON] в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих, характерних для лісу (стаття 1 ЛК України) природних ознак (наявності лісової (деревної) рослинності) спірної земельної ділянки знала або, проявивши розумну обачність, могла знати про те, що ліс і ділянка вибули з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить її добросовісність під час набуття земельної ділянки у власність під обґрунтований сумнів. Крім того, витребування спірних земельних ділянок з володіння [PERSON] на користь держави відповідає критерію законності: витребування з їх власності земельної ділянки здійснюється на підставі норм статті 153 ЗК України, статті 388 ЦК України в зв`язку з порушенням органом виконавчої влади вимог ЛК України та ЗК України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційні тексти зазначених нормативно-правових актів в актуальному стані є публічними та загальнодоступними. Позивач вважає, що строк позовної давності на звернення до суду з даним позовом не пропущено, оскільки про порушення Київською обласною державною адміністрацією інтересів держави стало відомо у 2014 році під час проведення перевірки додержання вимог земельного законодавства Київською обласною державною адміністрацією, у зв`язку з чим, заявлено позов до Макарівського районного суду (справа № 370/430/14-ц), який розглянуто. Відповідно до ч. 2 ст. 264 Цивільного кодексу України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Враховуючи, що судовий спір про визнання незаконними та скасування розпоряджень Київської обласної державної адміністрації, визнання недійсними первинних державних актів та повернення спірних земельних ділянок з незаконного володіння із кадастровими номерами 3222782600:05:043:0012, 3222782600:05:043:0013, 3222782600:05:043:0016, 3222782600:05:043:0017, 3222782600:05:043:0019, 3222782600:05:043:0015, які були предметом позову у справі № 370/430/14-ц тривав починаючи з лютого 2014 року, а остаточне рішення прийнято апеляційним судом Київської області 08.07.2015, тому строк позовної давності про витребування земельних ділянок з незаконного володіння [PERSON] не пропущено Кабінетом Міністрів України та ДП «Макарівське лісове господарство». Крім того, про прийняття Макарівською районною державною адміністрацією розпоряджень про зміну функціонального використання спірних земельних ділянок у 2009 році, їх продажу [PERSON] стало відомо під час реального виконання рішень у справі № 370/430/14-ц. Про вказані порушення вимог Земельного та Лісового кодексів України раніше також не було відомо Кабінету Міністрів України та ДП «Макарівське лісове господарство». Враховуючи викладене, позивач, просив суд: 1)Визнати недійсним розпорядження Макарівської районної державної адміністрації від 15.01.2009 № 84 «Про зміну функціонального використання земельних ділянок 6-ти громадянам з ведення особистого селянського господарства в землі для ведення індивідуального садівництва в межах Колонщинської сільської ради». 2)Визнати недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки для ведення індивідуального садівництва: серії ЯЖ № 245115 площею 1,0000 га з кадастровим номером 3222782600:05:043:0012; серії ЯЖ № 245116 площею 0,9997 га з кадастровим номером 3222782600:05:043:0013; серії ЯЖ № 245111 площею 1,0000 га з кадастровим номером 3222782600:05:043:0016; серії ЯЖ № 245113 площею 1,0000 га з кадастровим номером 3222782600:05:043:0017; серії ЯЖ № 245112 площею 0,9999 га з кадастровим номером 3222782600:05:043:0019; серії ЯЖ № 245114 площею 1,0000 га з кадастровим номером 3222782600:05:043:0015, з відмітками про перехід права власності до [PERSON] . 3)Визнати недійсним рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М. від 20.08.2014 № 15284044 про реєстрацію за [PERSON] права власності на земельну ділянку. 4)Витребувати на користь держави в особі Кабінету Міністрів України та ДП «Макарівське лісове господарство» земельні ділянки з незаконного володіння [PERSON] площею 1,0000 га з кадастровим номером 3222782600:05:043:0012; площею 0,9997 га з кадастровим номером 3222782600:05:043:0013; площею 1,0000 га з кадастровим номером 3222782600:05:043:0016; площею 1,0000 га з кадастровим номером 3222782600:05:043:0017; площею 0,9999 га з кадастровим номером 3222782600:05:043:0019; площею 1,0000 га з кадастровим номером 3222782600:05:043:0015, вартістю 321600 грн., які розташовані на території Колонщинської сільської ради Макарівського району Київської області. 5)Стягнути з відповідачів на користь прокуратури Київської області судовий збір. Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.06.2016 року дану справу передано на розгляд судді Мазки Н.Б. Ухвалою судді Мазки Н.Б. від 24.06.2016 року відкрито провадження у справі. 12.08.2016 року [PERSON] подала до суду свої письмові заперечення проти позовних вимог, та просила відмовити у їх задоволенні. Ухвалою суду від 12.09.2016 року призначено справу до судового розгляду. Ухвалою суду від 16.11.2016 року зупинено провадження у даній справі до прийняття рішення у справі № 370/430/14ц. Ухвалою судді Мазки Н.Б. від 28.08.2017 року відмовлено представнику відповідача [PERSON] - [PERSON] в задоволенні заяви про відновлення провадження у даній справі. На підставі Розпорядження № 167 від 07.04.2023 року та Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.04.2023 року дану справу передано на розгляд судді Білоцькій Л.В. Ухвалою судді Білоцької Л.В. від 13.04.2023 року провадження у справі поновлено, призначено підготовче засідання на 11.05.2023 року. Ухвалою суду від 08.05.2024 року замінено позивача Державне підприємство «Макарівське лісове господарство» на його правонаступника - Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» в особі директора філії «Макарівське лісове господарство» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України». Ухвалою суду від 08.05.2024 року замінено Кабінет Міністрів України на його процесуального правонаступника - Київську обласну державну адміністрацію (01196, м. Київ-196, площа Лесі Українки, 1, код ЄДРПОУ 000225333); замінено відповідача з Макарівської районної державної адміністрації на Бучанську районну державну адміністрацію Київської області (код ЄДРПОУ 43961534, адреса: 08293, Київська обл., м. Буча, вул. Інститутська, 22). Ухвалою суду від 08.05.2024 року залучено до участі у справі як співвідповідача [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , адреса проживання - [ADDRESS] ); прийнято заяву про зміну предмету позову. У заяві про зміну предмету позову позивач просив: позовні вимоги зазначені в пункті 4 позовної заяви розглядати в наступній редакції: «Витребувати на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації: з незаконного володіння [PERSON] земельну ділянку площею 1,0000 га з кадастровим номером 3222782600:05:043:0015; з незаконного володіння [PERSON] земельні ділянки площею 0,9997 га з кадастровим номером 3222782600:05:043:0013; площею 1,0000 га з кадастровим номером 3222782600:05:043:0016; площею 1,0000 га з кадастровим номером 3222782600:05:043:0017; площею 0,9999 га з кадастровим номером 3222782600:05:043:0019; площею 1,0000 га з кадастровим номером 3222782600:05:043:0012, вартістю 321600 грн., які розташовані на території Макарівської селищної ради (колишня Колонщинська сільська рада) Бучанського району Київської області. Інші позовні вимоги залишені без змін. Ухвалою суду від 08.05.2024 року відмовлено у задоволенні заяви керівника Київської обласної прокуратури Грабця І.Н. про забезпечення позову у даній справі. Ухвалою суду від 04.06.2024 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті на 31.07.2024 року. У судовому засіданні 31.07.2024 року прокурор [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити з підстав вказаних у позові з урахуванням заяви про зміну предмету позову. У судовому засіданні представник позивача Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» Мариніна М.О. позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. У судовому засіданні представник відповідачів [PERSON] проти позовних вимог заперечив, просив відмовити у їх задоволенні на підставі пропуску строку позовної давності. Інші належним чином повідомлені учасники справи у судове засідання не з`явилися. Вислухавши учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 02.10.2014 у справі № 370/430/14-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 08.07.2015, задоволено позов заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного підприємства "Макарівське лісове господарство" до Київської обласної державної адміністрації, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Визнано незаконними і скасовано розпорядження голови Київської обласної державної адміністрації від 09.04.2008 «Про вилучення, зміну цільового призначення та передачу земельної ділянки у власність» № № 565, 566, 567, 568, 569, 582; визнано недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки, видані 06.06.2008, в тому числі: серії ЯЖ № 203813 з кадастровим номером 3222782600:05:043:0012, серії ЯЖ № 203816 з кадастровим номером 3222782600:05:043:0013, серії ЯЖ № 203814 з кадастровим номером 3222782600:05:043:0016, серії ЯЖ № 203817 з кадастровим номером 3222782600:05:043:0017, серії ЯЖ № 203815 з кадастровим номером 3222782600:05:043:0019 та від 17.04.2008 серії ЯЖ № 051515 з кадастровим номером 3222782600:05:043:0015; визнано за державою в особі Кабінету Міністрів України право власності на земельні ділянки загальною площею 6,9993 га з вищевказаними кадастровими номерами; повернуто ДП «Макарівське лісове господарство» земельні ділянки загальною площею 6,9993 га з вищевказаними кадастровими номерами, що розташовані на території Колонщинської сільської ради Макарівського району Київської області. В подальшому справа неодноразово переглядалась судами. Постановою Верховного суду від 12.01.2022 в справі № 370/430/14-ц, зокрема, рішення Макарівського районного суду Київської області від 05 грудня 2016 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року в мотивувальних частинах щодо наведених правових підстав для відмови в задоволенні позовних вимог заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до Київської обласної державної адміністрації, про визнання незаконними і скасування розпоряджень голови Київської ОДА від 09 квітня 2008 року №№ 482, 565, 566, 567, 568, 569 «Про вилучення, зміну цільового призначення та передачу земельної ділянки у власність», визнання недійсними державних актів на право власності на землю та визнання за державою в особі Кабінету Міністрів України права власності на земельні ділянки змінено, викладено їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови. Рішення Макарівського районного суду Київської області від 05 грудня 2016 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року в резолютивних частинах щодо відмови в задоволенні вказаних позовних вимог залишити без змін, так як заявлені в цій справі заступником прокурора Київської області позовні вимоги про визнання незаконними і скасування розпоряджень голови Київської ОДА від 09 квітня 2008 року №№ 482, 565, 566, 567, 568, 569 «Про вилучення, зміну цільового призначення та передачу земельної ділянки у власність», визнання недійсними державних актів на право власності на землю та визнання за державою в особі Кабінету Міністрів України права власності на земельні ділянки не відповідають належному способу захисту. Вищезазначеними судовими рішення встановлено, що спірні земельні ділянки відносились до земель державної власності лісогосподарського призначення та використовувались для ведення лісового господарства в порядку, визначеному Лісовим кодексом України. Розпорядження Київської обласної державної адміністрації № № 565-570, 482, якими вилучено земельні ділянки лісогосподарського призначення з постійного користування ДП «Макарівське лісове господарство», видано в один день - 09.04.2008, ними вилучено ліси загальною площею 6,9993 га, які знаходились у одному кварталі лісництва, у одному виділі лісництва та використовувались для ведення лісового господарства, змінено їх цільове призначення на землі сільськогосподарського призначення та передано у власність громадянам для ведення особистого селянського господарства. Вказане свідчить про те, що Київська обласна державна адміністрація розпорядилась землями лісового фонду у вигляді єдиного масиву площею, яка значно перевищує 1 га, всупереч вимогам ч. 9 ст. 149 Земельного кодексу України, що свідчить про перевищення обласною державною адміністрацією передбачених законом повноважень. Судами встановлено, що оспорювані розпорядження прийнято головою Київської обласної державної адміністрації в порушення ст. ст. 6, 14, 19 Конституції України, ст. ст. 20, 21, 57, 116, 118, 122, 149, 207 Земельного кодексу України, ст. ст. 27, 31,57 Лісового кодексу України, ст.ст. 3, 21, 43 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», оскільки ліси площею понад 1 га має право вилучати лише Кабінет Міністрів України, повноваженнями щодо вилучення земельних ділянок лісогосподарського призначення площею понад 1 га обласні державні адміністрації чинним законодавством не наділені, а також порушено порядок зміни цільового призначення земельних ділянок. Таким чином, судовими рішеннями у справі № 370/430/14-ц встановлено обставини, що не підлягають доказуванню у даному позові про те, що із земель лісового фонду незаконно розпорядженнями голови Київської обласної державної адміністрації від 09.04.2008 вилучено та передано у власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , земельні ділянки з кадастровими номерами: 3222782600:05:043:0012, 3222782600:05:043:0016, 3222782600:05:043:0017, 3222782600:05:043:0019, 3222782600:05:043:0013, 3222782600:05:043:0015 для ведення особистого селянського господарства. Під час реального виконання рішення Макарівського районного суду Київської області від 30.04.2015 встановлено, що [PERSON] не є власником земельної ділянки площею 0,9997 га з кадастровим номером 3222782600:05:043:0013, що стало підставою для прийняття рішення державним реєстратором прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області від 31.08.2015 № 24045196 про відмову у скасуванні права власності. Вказане також підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31.08.2015, що власником даної земельної ділянки є [PERSON] . Із інформації управління Держгеокадастру у Макарівському районі від 14.01.2016 № 10-1013-99.2-119/2-16 та додатків встановлено, що розпорядженням Макарівської районної державної адміністрації від 15.01.2009 № 84 змінено функціональне використання земельних ділянок, які були предметом спору у суді, з ведення особистого селянського господарства в землі для ведення садівництва та 27.02.2009 видано нові державні акти на право власності на земельні ділянки: [PERSON] серії ЯЖ № 245115 площею 1,0000 га з кадастровим номером 3222782600:05:043:0012; [PERSON] серії ЯЖ № 245116 площею 0,9997 га з кадастровим номером 3222782600:05:043:0013; [PERSON] серії ЯЖ № 245111 площею 1,0000 га з кадастровим номером 3222782600:05:043:0016; [PERSON] серії ЯЖ № 245113 площею 1,0000 га з кадастровим номером 3222782600:05:043:0017; [PERSON] серії ЯЖ № 245112 площею 0,9999 га з кадастровим номером 3222782600:05:043:0019; [PERSON] серії ЯЖ № 245114 площею 1,0000 га з кадастровим номером 3222782600:05:043:0015. Крім цього, із цієї ж інформації встановлено, що 30.12.2009 [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за договорами купівлі-продажу № 5570, № 5591, № 5583, № 5587, № 5575, № 5579 відчужили належні їм земельні ділянки з кадастровими номерами 3222782600:05:043:0012, 3222782600:05:043:0019, 3222782600:05:043:0016, 3222782600:05:043:0013, 3222782600:05:043:0017, 3222782600:05:043:0015, загальною площею 5,9996 га на користь [PERSON] . В управлінні Держгеокадастру у Макарівському районі не обліковується документація із землеустрою щодо складання державних актів на ім`я [PERSON] та не виготовлявся на ім`я останньої державний акт на право власності на зазначені земельні ділянки. В Поземельну книгу 04.10.2010 були внесені дані про реєстрацію права власності за [PERSON] на земельні ділянки кадастровими номерами 3222782600:05:043:0012, 3222782600:05:043:0019, 3222782600:05:043:0016, 3222782600:05:043:0013, 3222782600:05:043:0017, 3222782600:05:043:0015 та здійснено відмітку в державних актах на ім`я попередніх власників про перехід права власності на земельні ділянки, що підтверджується записами в журналі обліку заяв і наданих послуг з проставлення на державному акті відмітки про реєстрацію права власності на земельну ділянку. В подальшому, на підставі рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М. від 20.08.2014 за № 15284044 зареєстровано за [PERSON] право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222782600:05:043:0013. Відповідно до ст. 84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону. До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність належать землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом. Згідно ст. 56 Земельного кодексу України громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення. Відповідно до вимог ст. 373 ЦК України, право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону. Так, згідно ч. 9 ст. 149 Земельного кодексу України Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для сільськогосподарських потреб, ліси площею понад 1 гектар для несільськогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п`ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу. Як зазначено вище, а також судовими рішеннями у справі № 370/430/14-ц, компетентним органом, який наділений повноваженнями вилучати земельні ділянки лісогосподарського призначення такої площі, а також розпоряджатись ними, являється Кабінет Міністрів України. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового і права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, їхніх посадових і службових осіб. Так, відповідно до п. 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 Цивільного кодексу України). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 Цивільного кодексу України. У зв`язку із цим, необхідно розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі ст. 388 Цивільного кодексу України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Таким чином, у відповідності до вимог ст. ст. 330, 388 ЦК України право власності на земельну ділянку, яку було відчужено поза волею власника не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Окрім того, не відбулося примусове вилучення майна у дійсного власника із подальшим продажем, а також не ухвалювались рішення щодо припинення права власності на підставі ст. 346 ЦК України. Відповідно до ст. ст. 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власного волею. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 11.02.2015 у справі № 6-1цс15; від 16.04.2014 у справі № 6-146цс13 та від 16.12.2015 у справі № 6-2510ц15. Відповідно до ст. 396 Цивільного кодексу України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. У даному випадку, вірним способом захисту порушеного права є пред`явлення до суду віндикаційного позову в порядку, визначеному ст. ст. 387, 588, 396 Цивільного кодексу України до [PERSON] , а не про визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельної ділянки та державного акту на право власності на земельну ділянку. Статтею 152 Земельного кодексу України передбачено, що захист прав на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади. Відповідно до ч. 1 ст. 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Крім цього, суд вважає, що зміна цільового використання земельних ділянок з ведення особистого селянського господарства на ведення садівництва розпорядженням Макарівської районної державної адміністрації від 15.01.2009 відбулася з порушенням вимог ст. 25 Закону України «Про землеустрій», Порядку зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2002 № 502 не на підставі проекту із землеустрою, а на підставі технічної документації. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05.03.2013 у справі № 21-417а12. Таким чином, з огляду на наведені вище порушення вимог земельного та лісового законодавства, оспорюванне розпорядження Макарівської районної державної адміністрації від 15.01.2009 № 84 підлягає визнанню недійсним на підставі ст. ст. 152, 155 Земельного кодексу України. Право відповідача на спірні земельні ділянки виникло на підставі незаконних державних актів на право власності на земельні ділянки, що вказує на те, що до неї перейшло право власності на спірні земельні ділянки від держави протиправно поза волею власника. Зважаючи на те, що спірні державні акти на право власності на земельні ділянки були зареєстровані у встановленому законом порядку, відновити становище, яке існувало до порушення можливо лише шляхом визнання недійсними цих державних актів на право власності на земельні ділянки, та витребування земельних ділянок на користь держави. Відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» діяльність Кабінету Міністрів України спрямовується на забезпечення інтересів Українського народу шляхом виконання Конституції та законів України, актів Президента України, вирішення питань державного управління у сфері, зокрема, охорони навколишнього природного середовища та природокористування. До основних повноважень Кабінету Міністрів України згідно з п. 2 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» у сфері охорони навколишнього природного середовища належить здійснення в межах своїх повноважень державного управління у сфері охорони та раціонального використання землі, її надр, водних ресурсів, рослинного і тваринного світу, інших природних ресурсів. Відповідно до п. «а» ч. 1 ст. 13 Земельного кодексу України до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом. З огляду на викладене, прокуратура Київської області звернулася до суду з позовом в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, як органу державної влади, уповноваженого державою на розпорядження землями лісогосподарського призначення. Відповідно до ст. 121 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом. Статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. З наведеного вбачається, що вилучення з порушенням земельного законодавства земель лісового фонду у ДП «Макарівське лісове господарство», зміна їх цільового призначення та передача у власність, порушує права та інтереси держави в особі Кабінету Міністрів України та ДП «Макарівське лісове господарство» використовувати спірні земельні ділянки. Крім того, позовна заява про витребування лісових земельних ділянок із приватної власності у державну власність, безумовно становить суспільний інтерес. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на маймо шляхом його витребування на користь держави. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Так, Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. За правилами статей 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави з здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом. Стаття 80 ЗК України закріплює суб`єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб`єктом права власності на землі державної власності. З огляду на положення частини першої статті 83, частини першої статті 84 ЗК України комунальною власністю є землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст; у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Статтею 122 ЗК країни визначені повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування відповідно із земель державної та комунальної власності. Таким чином, земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності. Прийняття рішення про передачу земель державної власності в комунальну власність, а також земельної ділянки в приватну власність із земель відповідно державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України). Також згідно з частинами другою та третьою статті 1, частиною першою та другою статті 7 ЛК України ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави. Ліси, які знаходяться в межах території У країни, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Установлено, що земля, віднесена розпорядженнями Київської обласної державної адміністрації від 09.04.2008 № № 565, 566, 567, 568, 569, 582 до земель сільськогосподарського призначення, мала лісогосподарське призначення та вкрита лісами. Фактично відбулась незаконна зміна цільового призначення землі, яку безоплатно приватизовано, що призвело до одержання у власність земельної ділянки єдиним масивом, площею 6,9993 га. За таких обставин «суспільним», «публічним» інтересом звернення заступника прокурора Київської області до суду з вимогою витребування спірної земельної ділянки з володіння [PERSON] є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - зміни цільового призначення земель лісового фонду та безоплатної передачі у власність громадянам земельних ділянок і лісів із державної власності, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу, лісів - національного багатства України та лісів як джерела задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. За правилами статей 83, 84 ЗК України до земель державної та комунальної власності, які не можуть передаватися в приватну власність, віднесено землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених дим Кодексом. Відповідно до частини другої статті 56 ЗК України громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Таке саме правило встановлене статтею 12 ЛК України. Отже, стосовно землі лісогосподарського призначення закон установлює пріоритет державної власності на землю над приватною і, крім того, прямо забороняє органам виконавчої влади передавати в приватну власність ліси та землю відповідного цільового призначення поза складом угідь селянських, фермерських та інших господарств, або й у складі цих угідь, якщо площа ділянки більше, ніж 5 га. Таким чином, законно набути права приватної власності на спірну земельну ділянку лісогосподарського призначення площею 6,9993 га із земель державної власності не могла жодна юридична чи фізична особа, в тому числі й [PERSON] . Однак, остання набула таке право власності у спосіб, який за формальними ознаками має вигляд законного: юридичне оформлення права власності відповідача на землю стало можливим у результаті прийняття органом виконавчої влади розпорядження та укладення договорів купівлі-продажу. [PERSON] в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих, характерних для лісу (стаття 1 ЛК України) природних ознак (наявності лісової (деревної) рослинності) спірної земельної ділянки знала або, проявивши розумну обачність, могла знати про те, що ліс і ділянка вибули з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить її добросовісність під час набуття земельної ділянки у власність під обґрунтований сумнів. Крім того, витребування спірних земельних ділянок з володіння [PERSON] на користь держави відповідає критерію законності: витребування з їх власності земельної ділянки здійснюється на підставі норм статті 153 ЗК України, статті 388 ЦК України в зв`язку з порушенням органом виконавчої влади вимог ЛК України та ЗК України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційні тексти зазначених нормативно-правових актів в актуальному стані є публічними та загальнодоступними. За таких обставин позов прокуратури Київської області по суті не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Першого протоколу. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 у справі № 6-2510ц15. Також судом згідно даних з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що після відкриття провадження у даній справі відповідачем [PERSON] відчужено на користь [PERSON] : земельну ділянку з кадастровим номером 3222782600:05:043:0012 площею 1,0000 га на підставі договору купівлі-продажу№ 1440 від 01.06.2021; земельну ділянку з кадастровим номером 3222782600:05:043:0013 площею 0,9997 га на підставі договору купівлі-продажу № 62 від 18.01.2022; земельну ділянку з кадастровим номером 3222782600:05:043:0016 площею 1,0000 га на підставі договору купівлі-продажу № 635 від 27.03.2021; земельну ділянку з кадастровим номером 3222782600:05:043:0017 площею 1,000 га на підставі договору купівлі-продажу № 638 від 27.03.2021; земельну ділянку з кадастровим номером 3222782600:05:043:0019 площею 0,9999 га на підставі договору купівлі-продажу № 1732 від 18.06.2021. Велика Палата Верховного Суду у справі № 911/3681/17 звертає увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюгу договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Подібні за змістом висновки сформульовані, зокрема, у пункті 86 станови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16. Крім того, суд зазначає, що стороною у справі відповідачем [PERSON] в особі її представника [PERSON] 08.05.2024 року подано заяву про застосування строку позовної давності, в якій останній посилався на те, що як вбачається з фактичних обставин справи, викладених прокурором у позовній заяві, розпорядженнями голови Київської обласної державної адміністрації від 09.04.2008 №№ 482, 565, 566, 567, 568, 569, 570 з постійного користування ДП «Макарівське лісове господарство» було вилучено земельні ділянки лісогосподарського призначення, які складають єдиний масив загальною площею 6,9993 га, змінено їх цільове призначення на землі сільськогосподарського призначення та передано у власність громадянам. На підставі зазначених розпоряджень Управлінням земельних ресурсів у Макарівському районі зареєстровано та видано державні акти громадянам на право власності на земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства. Прокурор зазначає, що уповноваженим органом, який мав вилучати земельні ділянки площею понад 1 га відповідно до приписів ч. 9 ст. 149 Земельного кодексу України (у редакції, яка була чинною на час винесення розпоряджень Київської обласної державної адміністрації) виступав Кабінет Міністрів України. При цьому, вважає, що про можливі порушення прокурор був обізнаним з 2009 року. Оскільки, 03.07.2009 заступником прокурора Київської області було направлено запит за №07/4-1775 до начальника Київського обласного управління лісового та мисливського господарства щодо надання інформації про надані упродовж 2000-2009 років управлінням та підприємствами лісового господарства погодження на вилучення та передачу у власність і користування із зміною цільового призначення земельних лісових ділянок, площею більше 3 га, або менших розмірів, але які є частинами однієї земельної ділянки лісового фонду площею понад 3 га. На вказаний запит надано відповідь Київського обласного управління лісового та мисливського господарства від 23.07.2009 № 01-04/1021, згідно якого надався перелік розпоряджень Київської обласної державної адміністрації за період з 2000 по 2009 рік. Таким чином, прокуратура з липня 2009 року була повністю обізнана про наявність розпоряджень Київської обласної державної адміністрації від 09.04.2008 №№ 482, 565, 566, 567, 568, 569, 570 згідно яких з постійного користування ДП «Макарівське лісове господарство» було вилучено земельні ділянки лісогосподарського призначення, які складають єдиний масив загальною площею 6,9993 га. Також, додатково на обізнаність прокурора вказує ухвала Макарівського районного суду Київської області від 22.09.2011 у справі № 2-а-27/11 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/13530942), згідно якої адміністративний позов Міжрайонного природоохоронного прокурора Київської області про зміну функціонального використання земельних ділянок - залишено без розгляду. В матеріалах справи № 2-а-27/11 було наявне Розпорядження Макарівської РДА про зміну функціонального використання земельних ділянок 6-ти громадянам з ведення особистого селянського господарства в землі для ведення індивідуального садівництва в межах Колонцинської сільської ради від 15.01.2009 №84, з відміткою органу прокуратури від 12.05.2009. Додаток до вищевказаного розпорядження містить перелік громадян-власників, яким змінили функціональне використання земельних ділянок в межах Колонщинської сільської ради з відміткою органу прокуратури від 12.05.2009. Таким чином, як вбачається з вищевказаного розпорядження та додатку до нього, Позивач (прокурор) був обізнаний про набуття громадянами права власності на земельні ділянки з 2009 року. У постанові від 20.06.2018 у справі №697/2751/14-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що для вирішення питання про дотримання строку звернення до суду за захистом прав, суду необхідно встановити, коли прокурор дізнався чи міг дізнатися про порушення інтересів держави. Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі №362/44/17, Верховний суд зазначив, що позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, зокрема прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного суду від 23.11.2021 р. по справі №359/3373/16-ц, "на відміну від земель водного фонду, володіння приватними особами лісовими ділянками цілком можливе, оскільки вони можуть мати такі ділянки на праві власності. Таким чином, вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку статті 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності". Великою Палатою Верховного суду у постанові від 17.10.2018 по справі №362/44/17 зроблено висновок, що на віндикаційні позови держави та територіальних громад (в особі органів державної влади та місцевого самоврядування відповідно) поширюється загальна позовна давність. Для уникнення дискримінаційної переваги цих суб`єктів порівняно з іншими суб`єктами права вони мають нести ризик застосування наслідків спливу позовної давності для оскарження виданих ними правових актів. Вирішуючи заявлені позовні вимоги, суд виходить також з наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у ст. 16 ЦК України. Так, відповідно до ст. 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною 2 ст. 84 Земельного кодексу України передбачено, що право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом (норми законодавства використовуються в редакції дійсній на час прийняття розпорядження Макарівської районної державної адміністрації від 14.09.2007 № 3373). Відповідно до ч. 2 ст. 3 Земельного кодексу України земельні відносини, що виникають при використанні лісів, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому Кодексу. Таким чином, Земельним кодексом України встановлено пріоритетність норм цього кодексу для застосування до земельних відносин, що виникають при використанні лісів. Статтею 1 Лісового кодексу України визначено, що ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Земельна лісова ділянка - земельна ділянка лісового фонду України з визначеними межами, яка надається або вилучається у землекористувача чи власника земельної ділянки для ведення лісового господарства або інших суспільних потреб відповідно до земельного законодавства. Статтею 7 Лісового кодексу України визначено, що ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. До земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства (ст. 5 Лісового кодексу України). Відповідно до ст. 84 Земельного кодексу України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом. Відповідно до ч. ч. 2 та 3 ст. 56 Земельного кодексу України громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для заліснення. Інших випадків, які б передбачали надання у приватну власність земель лісогосподарського призначення, законодавство не містить. Згідно ст. 57 Земельного кодексу України земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства. Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом. За статтями 45, 47, 48, 54 Лісового кодексу України облік лісів включає збір та узагальнення відомостей, які характеризують кожну лісову ділянку за площею, кількісними та якісними показниками. Основою ведення обліку лісів є матеріали лісовпорядкування. Лісовпорядкування включає комплекс заходів, спрямованих на забезпечення ефективної організації та науково обґрунтованого ведення лісового господарства, охорони, захисту, раціонального використання, підвищення екологічного та ресурсного потенціалу лісів, культури ведення лісового господарства, отримання достовірної і всебічної інформації про лісовий фонд України. Лісовпорядкування є обов`язковим на всій території України та ведеться державними лісовпорядними організаціями за єдиною системою в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади з питань лісового господарства. У матеріалах лісовпорядкування дається якісна і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного об`єкта лісовпорядкування. Проект організації та розвитку лісового господарства передбачає екологічно обґрунтоване ведення лісового господарства і розробляється відповідно до нормативно-правових актів, що регулюють організацію лісовпорядкування. Матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища. Затверджені матеріали лісовпорядкування є обов`язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів. Відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування. Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово- картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР 11.12.1986, планшети лісовпорядкування відносяться до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення. Отже, при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення п. 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України. Зокрема, така правова позиція, що планово-картографічні матеріали лісовпорядкування є належними доказами наявності права постійного користування спеціалізованого державного лісогосподарського підприємства неодноразово висловлена судами вищої інстанції, зокрема у постановах Верховного Суду України від 30.09.2015 у справі № 6-196цс15 від 24.12.2014 у справі № 6-212цс14, від 21.01.2015 у справі № 6-224цс 14, у правових висновках Верховного Суду, викладених в постановах від 30.01.2018 у справі № 707/2192/15-ц, від 21.02.2018 у справі 488/5476/14-ц, від 07.10.2020 у справі № 369/16418/18, від 30.09.2020 у справі № 363/669/17, та постановах Великої Палати Верховного Суду у від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 07.11.2018 у справі № 488/6211/14-ц, від 14.11.2018 у справі №183/1617/16 та від 13.06.2018 у справі №369/1777/13-ц. Згідно ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом. Відповідно до ст. 141 Земельного кодексу України підставами припинення права користування земельною ділянкою є, зокрема, добровільна відмова від права користування земельною ділянкою, вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 142 Земельного кодексу України припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації. Порядок вилучення земельних ділянок врегульовано ст. 149 Земельного кодексу України, відповідно до якої земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. Відповідно до ст. 151 Земельного кодексу України юридичні особи, зацікавлені у вилученні земельних ділянок, наданих у постійне користування із земель державної чи комунальної власності, для суспільних потреб та у викупі земельних ділянок, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, для суспільних потреб та з мотивів суспільної необхідності, зобов`язані до початку проведення проектних робіт погодити з власниками землі, крім викупу земельних ділянок з підстав, що допускають можливість їх примусового відчуження з мотивів суспільної необхідності, і землекористувачами, органами державної влади або органами місцевого самоврядування, згідно з їх повноваженнями, місце розташування об`єкта, розмір земельної ділянки та умови її вилучення (викупу) з урахуванням комплексного розвитку території, який би забезпечував нормальне функціонування на цій ділянці і прилеглих територіях усіх об`єктів та умови проживання населення і охорону довкілля. Отже, рішення про вилучення (припинення права) земельної ділянки за погодженням із землекористувачем має право приймати відповідний орган державної влади, який в силу вимог ст. ст. 6, 19 Конституції України зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. 5 ст. 122 Земельного кодексу України обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб. Крім того, згідно п. 24 Перехідних положень Земельного кодексу України з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук). Отже, розпорядження земельними ділянками державної власності лісогосподарського призначення для лісогосподарських потреб за межами населеного пункту на даний час покладено на Київську обласну державну адміністрацію, у відповідності до вимог ч. 5 ст. 122, п. 24 Перехідних положень Земельного кодексу України. Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового трава та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Статтею 373 Цивільного кодексу України визначено, що право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 152 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно :фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Разом з цим, негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. При, цьому, суд зазначає наступне. У Постанові Верховного Суду від 07.02.2024 року у справі № 372/4158/18 зазначено, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово приходила до висновку, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку статті 387 ЦК України 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц, від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц). Відповідно до. ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, суд враховує викладені висновки, що належним та ефективним способом захисту прав власності у даних правовідносинах є віндикаційний позов шляхом витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння. Щодо заяви відповідачів про застосування позовної давності у даній справі слід вказати наступне. Позивач вважає, що строк позовної давності на звернення до суду з даним позовом не пропущено, оскільки про порушення Київською обласною державною адміністрацією інтересів держави стало відомо у 2014 році під час проведення перевірки додержання вимог земельного законодавства Київською обласною державною адміністрацією, у зв`язку з чим, заявлено позов до Макарівського районного суду (справа № 370/430/14-ц), який розглянуто. Відповідно до ч. 2 ст. 264 Цивільного кодексу України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Позивач вважає, що оскільки судовий спір про визнання незаконними та скасування розпоряджень Київської обласної державної адміністрації, визнання недійсними первинних державних актів та повернення спірних земельних ділянок з незаконного володіння із кадастровими номерами 3222782600:05:043:0012, 3222782600:05:043:0013, 3222782600:05:043:0016, 3222782600:05:043:0017, 3222782600:05:043:0019, 3222782600:05:043:0015, які були предметом позову у справі № 370/430/14-ц тривав починаючи з лютого 2014 року, а остаточне рішення прийнято апеляційним судом Київської області 08.07.2015, тому строк позовної давності про витребування земельних ділянок з незаконного володіння [PERSON] не пропущено Кабінетом Міністрів України та ДП «Макарівське лісове господарство». Крім того, позивач вказує, що про прийняття Макарівською районною державною адміністрацією розпоряджень про зміну функціонального використання спірних земельних ділянок у 2009 році, їх продажу [PERSON] стало відомо під час реального виконання рішень у справі № 370/430/14-ц. Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 03.07.2009 заступником прокурора Київської області було направлено запит за №07/4-1775 до начальника Київського обласного управління лісового та мисливського господарства щодо надання інформації про надані упродовж 2000-2009 років управлінням та підприємствами лісового господарства погодження на вилучення та передачу у власність і користування із зміною цільового призначення земельних лісових ділянок, площею більше 3 га, або менших розмірів, але які є частинами однієї земельної ділянки лісового фонду площею понад 3 га. На вказаний запит надано відповідь Київського обласного управління лісового та мисливського господарства від 23.07.2009 № 01-04/1021, згідно якого надався перелік розпоряджень Київської обласної державної адміністрації за період з 2000 по 2009 рік. Таким чином, прокуратура з липня 2009 року була обізнана про наявність розпоряджень Київської обласної державної адміністрації від 09.04.2008 №№ 482, 565, 566, 567, 568, 569, 570 якими з постійного користування ДП «Макарівське лісове господарство» було вилучено земельні ділянки лісогосподарського призначення, які складають єдиний масив загальною площею 6,9993 га. У вересні 2011 році Міжрайонний природоохоронний прокурор Київської області в інтересах держави в особі Управління Держкомзему в Макарівському районі Київської області до Макарівської районної державної адміністрації, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про скасування розпорядження Макарівської РДА про зміну функціонального використання земельних ділянок. Ухвалою Макарівського районного суду Київської області від 22.09.2011 у справі № 2-а-27/11 адміністративний позов Міжрайонного природоохоронного прокурора Київської області про зміну функціонального використання земельних ділянок - залишено без розгляду. В подальшому, у лютому 2014 року Заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі: Кабінету Міністрів України, Державного підприємства "Макарівське лісове господарство" звернувся із позовом до Київської обласної державної адміністрації, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання незаконними і скасування розпоряджень, визнання недійсними державних актів на право власності на землю та повернення землі. Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 02.10.2014 у справі № 370/430/14-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 08.07.2015, задоволено позов заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного підприємства "Макарівське лісове господарство" до Київської обласної державної адміністрації, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Визнано незаконними і скасовано розпорядження голови Київської обласної державної адміністрації від 09.04.2008 «Про вилучення, зміну цільового призначення та передачу земельної ділянки у власність» № № 565, 566, 567, 568, 569, 582; визнано недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки, видані 06.06.2008, в тому числі: серії ЯЖ № 203813 з кадастровим номером 3222782600:05:043:0012, серії ЯЖ № 203816 з кадастровим номером 3222782600:05:043:0013, серії ЯЖ № 203814 з кадастровим номером 3222782600:05:043:0016, серії ЯЖ № 203817 з кадастровим номером 3222782600:05:043:0017, серії ЯЖ № 203815 з кадастровим номером 3222782600:05:043:0019 та від 17.04.2008 серії ЯЖ № 051515 з кадастровим номером 3222782600:05:043:0015; визнано за державою в особі Кабінету Міністрів України право власності на земельні ділянки загальною площею 6,9993 га з вищевказаними кадастровими номерами; повернуто ДП «Макарівське лісове господарство» земельні ділянки загальною площею 6,9993 га з вищевказаними кадастровими номерами, що розташовані на території Колонщинської сільської ради Макарівського району Київської області. В подальшому справа неодноразово переглядалась судами. З даним позовом прокурор звернувся 13.06.2016. Так, статтею 264 ЦК України визначено випадки переривання строку позовної давності. Зокрема, частина друга вказаної статті передбачає, що позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Частиною ж третьою цієї статті передбачено, що після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. При цьому, на підставі припису частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі № 663/2070/15-ц висловлено позицію, що новий перебіг позовної давності (після його переривання) починається наступного дня після пред`явлення позову. Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові 24.04.2019 у справі № 523/10225/15-ц позовна давність шляхом пред`явлення позову переривається саме на ту частину вимог (право на яку має позивач), що визначена ним у його позовній заяві. Що ж до вимог, які не охоплюються пред`явленим позовом, та до інших боржників, то позовна давність щодо них не переривається. При цьому, за змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). Враховуючи викладене, з огляду на дату обізнаності про наявність розпоряджень голови Київської обласної державної адміністрації від 09.04.2008 «Про вилучення, зміну цільового призначення та передачу земельної ділянки у власність» № 565, 566, 567, 568, 569, 582 щодо спірних земельних ділянок, дати звернень до суду із позовами, вимоги та сторін заявлених в них, суд вважає доводи прокурора про те, що строк позовної давності на звернення до суду з даним позовом не пропущено, помилковими та такими, що не ґрунтуються на положеннях ст. 264 ЦК України. Отже судом на підставі досліджених у матеріалах справи доказів, встановлено, що порушено охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого він звернувся до суду, при цьому суд приймає доводи представника відповідача щодо строків позовної давності, вважає за необхідне їх застосувати та на цій підставі відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір стягненню з відповідачів не підлягає.

Outcome: dismissed