Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-22 00:00:00

Заявник [PERSON] звернувся в суд із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення (самостійного виховання, утримання та проживання дитини з батьком). На обґрунтування заявлених вимог зазначає, що 19 лютого 2013 року, між ним та [PERSON] , був укладений шлюб. Від даного шлюбу у них народилася дитина: дочка [PERSON] [INFO] . Однак, подружнє життя із [PERSON] не склалося та починаючи із березня місяця 2023 року вони проживають окремо один від одного. У зв`язку із цим, рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 05 січня 2024 року, шлюб між ними було розірвано та залишено малолітню дитину - дочку [PERSON] [INFO] , проживати разом із ним, тобто батьком. На даний час він проживає разом зі своєю дочкою окремо та самостійно займається її вихованням та утриманням, а також ним були створені всі необхідні умови для повноцінного розвитку дитини. Тому, з метою захисту інтересів дитини та можливості в подальшому здійснювати її виховання, він був змушений звернутися до суду із вказаною заявою. У судове засідання заявник [PERSON] не з`явився, подав заяву про проведення розгляду справи без його участі, заяву підтримує та просить суд її задовольнити. Заінтересована особа [PERSON] в судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі, заперечень щодо задоволення заяви не має. Представник заінтересованої особи - Дубровицької міської ради у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, заперечень щодо задоволення заяви не має. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи та встановивши, що вимоги заявника не зачіпають інтереси третіх осіб, а прийняте рішення суду не суперечить вимогам чинного законодавства, суд дійшов такого висновку. Як вбачається із заяви та доданих до неї матеріалів, 19 лютого 2013 року, між заявником [PERSON] та заінтересованою особою [PERSON] , був укладений шлюб. Від даного шлюбу у них народилася дитина: дочка [PERSON] [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.8). Як зазначає у поданій заяві заявник, подружнє життя із [PERSON] не склалося та починаючи із березня місяця 2023 року, вони почали проживати окремо один від одного. Судом встановлено, що рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 05 січня 2024 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано та залишено малолітню дитину - дочку [PERSON] [INFO] , проживати разом із батьком [PERSON] [INFO] (а.с.10). Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства / фактичного місця проживання №356 від 21 травня 2024 року вбачається, що заявник [PERSON] проживає разом із малолітньою дитиною - дочкою [PERSON] [INFO] за адресою: [ADDRESS] . Також із даного акту встановлено, що [PERSON] самостійно здійснює виховання своєї дитини [PERSON] та повністю забезпечує її матеріальне утримання (а.с.11). Як вбачається з письмових пояснень свідків [PERSON] та [PERSON] , що містяться в матеріалах справи, останні підтверджують той факт, що на даний час [PERSON] дійсно проживає разом із своєю дочкою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Також із письмових пояснень свідків встановлено, що приблизно з березня 2023 року, [PERSON] та його дружина [PERSON] припинили стосунки та почали проживати окремо. Починаючи з того часу, [PERSON] почав проживати одиноко та самостійно зайнявся вихованням та утриманням своєї дочки [PERSON] . На даний час вони підтримують дружні стосунки із [PERSON] та час від часу зустрічають його разом із дочкою. Дитина завжди має доглянутий та охайний вигляд, забезпечена всім необхідним. Будь-яких нарікань на поведінку дитини немає, зважаючи на те, що її вихованням займається лише батько. Поряд з цим, [PERSON] повністю утримує свою малолітню дочку [PERSON] , піклується про неї, займається її розвитком та вихованням (а.с.12-17). Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно статті 5 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до пункту 5 частини 2 статті 293 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно частини 1 статті 294 Цивільного процесуального кодексу України, під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи. Статтею 315 Цивільного процесуального кодексу України, наведено перелік фактів, що мають юридичне значення, справи про встановлення яких розглядаються судом. Частиною 2 вказаної статті передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до статті 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із статтею 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Згідно зі статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статті 11 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно зі статтею 12 Закону України "Про охорону дитинства", виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Частинами 1 та 2 статті 15 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Постановою Кабінету Міністрів України №866 від 24 вересня 2008 року визначено питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини та затверджено Порядок провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини. Згідно пункту 3 вищевказаного Порядку органи опіки та піклування провадять свою діяльність, пов`язану із захистом прав дитини, з дотриманням таких принципів: забезпечення найкращих інтересів дитини; недопущення дискримінації дітей; конфіденційності інформації про дитину. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року (заява №2091/13) у справі "М. С. проти України" стверджується, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях стосовно дітей їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Отже, судом встановлено та не заперечувалось заінтересованими особами те, що малолітня [PERSON] проживає разом із своїм батьком [PERSON] та перебуває на його повному матеріальному утриманні, який в свою чергу створив всі умови для проживання своєї дочки, займається її вихованням, здійснює догляд та піклується про стан її здоров`я, забезпечує харчування, одяг, лікування, освіту та дозвілля. З огляду на встановлене суд вбачає, що заявник правомірно та обґрунтовано ставить вимогу про встановлення факту, що має юридичне значення і такі підстави встановлені в судовому засіданні, а тому відповідно до статті 315 Цивільного процесуального кодексу України, дані вимоги слід задовольнити.

Outcome: approved