Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-24 00:00:00

У червні 2023 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», в особі представника Гребенюка О.С., звертаючись з позовом до суду, просило стягнути з [PERSON] заборгованість за Кредитним договором № б/н від 16 жовтня 2018 року в розмірі 53 783,41 грн., яка включає: заборгованість за тілом кредиту - 43 572,55 грн.; заборгованість за простроченими відсотками - 10 210,86 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору. В обґрунтування позову позивач вказав, що [PERSON] звернувся до Публічного Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву № б/н від 16.10.2018. при підписанні анкети-заяви відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Відповідно до виявленого бажання, відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий ліміт у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. Для користування кредитним картковим рахунком відповідач отримав кредитну картку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 45 000,00 грн. Разом з тим, відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості як по тілу кредиту, так і по нарахованим відсоткам, що призвело до виникнення у нього заборгованості, яка станом на 22.05.2023 складає 53 783,41 грн. 05 липня 2023 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва прийнято до свого провадження та відкрите провадження у цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 22 вересня 2023 року Дніпровським районним судом м. Києва ухвалено заочне рішення про задоволення позову Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Присуджено до стягнення з [PERSON] на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» суму заборгованості за кредитним договором № б/н від 16 жовтня 2018 року у розмірі 53 783,41 гривень та судовий збір у розмірі 2 684,00 гривень, а всього 56 467 гривень 41 копійки. 05 грудня 2023 року представник відповідача [PERSON] - адвокат Танащук Максим Володимирович звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 вересня 2023 року. 22.02.2024 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва заяву відповідача [PERSON] про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 22.09.2023 року, - задовольнити частково. Заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 22 вересня 2023 року, ухвалене в межах розгляду цивільної справи за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості, - скасовано. В іншій частині заяви - відмовлено. Справу призначено до розгляду в спрощеному позовному провадженні з викликом сторін. 01.03.2024 року (вх.№12025) до суду надійшов відзив представника відповідача - адвоката Танащук М.В., який зазначив наступне. За твердженням представника відповідача, в розумінні ст. 95 ЦПК України не можуть бути доказами та не повинні були прийматися судом до уваги ксерокопії наступних документів, які були додані позивачем до позовної заяви: Довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на [PERSON] (а.с. 20); Довідка (а.с. 21); Інформація та контактні дані кредитодавця (а.с. 23-24); Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с. 25); Умови та Правила надання банківських послуг (а.с. 26-70); Витяг з протоколу № ЗО засідання Правління від 31.7.2018 (а.с. 71-72); Посвідка на постійне проживання (а.с. 73-74). Посилався також на порушення позивачем порядку оформлення копій документів, унормованого Наказом Міністерства юстиції України № 1000/5 від 18.06.2015 року «Про затвердження Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях» (надалі - Правила організації діловодства). Щодо твердження Банку про те, що між ним та [PERSON] було укладено договір зазначав, що, якщо припустити, що Анкета-заява від 16.10.2018 року дійсно є договором, то з боку Банку зазначений договір підписано не уповноваженою особою Банку - співробітником [PERSON] . Отже, підпис [PERSON] , на Анкеті не може вважатися підписом на договорі уповноваженої особи з боку Банку. Крім того, в наданій суду Анкеті не зазначено посади [PERSON] (лише вказано, що вона є співробітником Банку), а також не надано суду документи, які б підтверджували уповноваження [PERSON] на підписання договорів. Враховуючи вищевикладене, Анкета не є договором в розумінні Цивільного кодексу України та не підписана уповноваженою особою Банку, а тому не може породжувати взаємні права та обов`язки. По-друге, загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлює відповідальність суб`єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами визначено Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (в редакції від 04.06.2017 року, яка була чинною на дату підписання Анкети) (надалі - ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»). Відповідно до п. 1.14. ст. 1 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», електронний платіжний засіб - платіжний інструмент, який надає його держателю можливість за допомогою платіжного пристрою отримати інформацію про належні держателю кошти та ініціювати їх переказ. Тобто, кредитна карта «Універсальна», є електронним платіжним засобом. Банк зобов`язаний під час видачі електронного платіжного засобу надати користувачеві примірник договору, правил користування електронним платіжним засобом та тарифів банку на обслуговування електронного платіжного засобу (п. 14.9. ст. 14 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»). Вказана норма Закону кореспондується в п.п. 6 та 7 Постанови Правління Національного Банку України № 705 від 05.11.2014 року (в редакції від 09.09.2016 року, яка була чинною на дату підписання Анкети) (надалі - Постанова), яким передбачено, що договір укладається в письмовій формі. Один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов`язаний надати користувачу під підпис. Банк зобов`язаний під час видачі електронного платіжного засобу надати користувачу примірник договору, правил користування електронним платіжним засобом та тарифів банку на обслуговування електронного платіжного засобу. Однак, Банк не надав, як суду доказів надання під підпис Відповідачу зазначених документів, а саме: примірник договору, правила використання спеціального платіжного засобу і тарифи банку, так і [PERSON] не було надано вказаних документів. По-третє, в документах, які були надані суду та вважаються позивачем кредитним договором відсутні істотні умови, які мали бути зазначені в договорі, як того вимагає положення п. 8. Постанови. Оскільки Положення Національного Банку України є актом цивільного законодавства, дія якого поширюється на відносини, що виникають між клієнтами банку та банками під час здійснення банківської діяльності та отримання банківських послуг, тому відсутність в кредитному договорі, яким позивач вважає Анкету та Умови та Правила надання банківських послуг, умов передбачених п. 2.5. Постанови Правління Національного Банку України № 705 від 04.06.2017 року є підтвердженням того, що договір суперечить акту цивільного законодавства та має своїм наслідком його недійсність. По-четверте, відповідно до Витягу з протоколу № 30 засідання Правління від 31.7.2018 (а.с.71-72) та веб-сайту АТ «КБ «Приватбанк» вбачається, що умови та Правила надання банківських послуг змінюються по декілька разів на місяць. Однак, Банк жодним чином та жодного разу не попередив Відповідача про внесені ним зміни до Умов та Правил надання банківських послуг, що є порушенням вимог п. 9 Постанови Правління Національного Банку України № 705 від 05.11.2014 року (в редакції від 09.09.2016 року, яка була чинною на дату підписання Анкети). По-п`яте, обґрунтовуючи позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» вказує на те, що між сторонами було укладено договір в порядку ст. 634 ЦК України. Однак, у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець, в даному випадку АТ КБ «Приватбанк». Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці Умови, а не інші. В свою чергу, позивачем було надано суду незасвідчену ксерокопію Умов та Правил надання банківських послуг (а.с. 26-70), але матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та Правила розумів Відповідач та ознайомився і погодився із ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг. Крім того, роздруківка із сайту Позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (Банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року (провадження №6-16цс15). Отже, в даному випадку, також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (16.10.2018 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (22.06.2023 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов будь-якої редакції, що найбільш сприятлива для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані Відповідачу Умови та правила банківських послуг, наданий Банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із Відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. По-шосте, Банк стверджує, що Відповідач разом із Анкетою-заявою підписав і Умови та правила надання банківських послуг, що не відповідає дійсності, оскільки на доданій до позовної заяви незасвідченій ксерокопії Умов та правил надання банківських послуг (а.с. 25- 70) відсутні підписи [PERSON] . По-сьоме, зі змісту Витягу з протоколу № 30 засідання Правління від 31.7.2018 (а.с. 71-72) взагалі не вбачається, в якій саме редакції затверджено було Умови та правил надання банківських послуг. Також, з офіційного сайту АТ «КБ «Приватбанк» вбачається, що Умови та правила надання банківських послуг змінювалися 01.08.2018 року, 01.09.2018 року, 01.10.2018 року і до дати подання Банком позовної заяви, і до дати подання Відповідачем заяви про перегляд заочного рішення, що підтверджується роздруківкою (роздруківка міститься в матеріалах справи). По-восьме, в Анкеті-заяві та будь-яких інших документах, долучених до позовної заяви, не зазначена погоджена сума/ліміт кредиту, про отримання якого сторони дійшли згоди, відсутні відомості про те, що Відповідач отримав платіжну картку, строк дії цієї картки. Крім того, матеріали справи не містять доказів, яке рішення було прийнято банком за заявою Відповідача, яка картка йому була видана, а також доказів про розмір кредитних коштів/встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Щодо твердження Банку про те, що «Відповідачу було відкрито кредитний рахунок (що підтверджується випискою по рахунку)» представник відповідача зазначав наступне. По-перше, відповідно до п. 6.3. ст. 6 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», порядок відкриття банками рахунків та їх режими визначаються Національним банком України. Умови відкриття рахунка та особливості його функціонування передбачаються в договорі, що укладається між банком і його клієнтом - власником рахунка. Правовідносини, що виникають під час відкриття банками, їх відокремленими підрозділами, які здійснюють банківську діяльність від імені банку, та філіями іноземних банків в Україні (далі - банки) поточних і вкладних (депозитних) рахунків у національній та іноземних валютах суб`єктам господарювання, фізичним особам, іноземним представництвам, нерезидентам-інвесторам, ініціативній групі з проведення всеукраїнського референдуму регулюються Інструкціє про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України № 492 від 12.11.2003 року (в редакції від 16.02.2017 року, яка була чинною на дату підписання Анкети) (надалі - Інструкція). Відповідно до п. 1.8. Інструкції, Банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського рахунку поточні рахунки, за договором банківського вкладу - вкладні (депозитні) рахунки. Поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України. Отже, доказом відкриття банківського рахунку є відповідний договір, а не виписка по рахунку. По-друге, пунктом 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України № 75 від 04.07.2018 року (надалі - Положення № 75) (в редакції від 04.07.2018 року, яка була чинно на дату підписання Анкети) передбачено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Тобто, виписка по рахунку підтверджує виконані за день операції, а не відкриття кредитного рахунку як стверджує Позивач. По-третє, Банком надано суду не виписку по особовому рахунку, а виписку за договором № б/н за період 16.10.2018 - 29.05.2023 (а.с. 83-115), що не є і не може бути одним і тим самим документом. По-четверте, пунктом 61 Положення № 75 визначено перелік обов`язкових реквізитів, які повинні містити особові рахунки та виписки з них. Відсутність вищезазначених необхідних реквізитів в виписці за договором № б/н за період 16.10.2018 - 29.05.2023 (а.с. 83-115) ще раз доводить той факт, що це не виписка по особовому рахунку. Щодо твердження Банку про те, що «АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме: надав Відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту». По-перше, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, (ч. 1 та 2 ст. 60 ЦПК України). Частиною 4 цієї ж статті передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з п.п. 5 та 6 ч. 2 ст. 119 ЦПК України, позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування. Тобто, позивач зобов`язаний надати суду конкретні докази для підтвердження тієї обставини, якою обґрунтовуються його вимоги. Крім того, докази повинні бути: належними - містити інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 28 ЦПК України (в редакції чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення)); - допустимими - повинні бути одержані з дотриманням порядку, встановленого законом (ч. 1 ст. 59 ЦПК України (в редакції чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення)). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України). Оскільки АТ КБ «ПриватБанк», в порушення вищевказаних процесуальних норм, не надало суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він виконав свої зобов`язання за договором в повному обсязі, а саме: надав Відповідачу кредит, тому вказане твердження є особистим припущенням позивача, на якому не можуть ґрунтуватися позовні вимоги. По-друге, якщо припустити, що на підтвердження факту надання [PERSON] кредитних коштів Банк надав розрахунок заборгованості за договором № б/н від 16.10.2018 року, то вказаний документ не може підтверджувати факт видачі кредиту відповідачу у зв`язку з наступним. Доказами, які підтверджують видачу кредиту, наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Наданий Банком розрахунок заборгованості за договором № б/н від 16.10.2018 року не є первинним документом, який підтверджує видачу кредитних коштів [PERSON] , оскільки не містить всіх реквізитів, які передбачені для первісного документу, складений не в день здійснення операції та не передбачений як такий нормативно-правовими документами. Крім того, у вказаному розрахунку не зазначено період, за який здійснено розрахунок заборгованості. По-третє, вказаний розрахунок заборгованості за договором № б/н від 16.10.2018 року не повинен був прийматися судом до уваги як доказ в розумінні норм ЦПК та не був належним чином досліджений судом, оскільки він складений та підписаний особою, яка не має відповідних повноважень. Так, вказаний розрахунок заборгованості склав та підписав представник Банку за довіреністю - Гребенюк Олександр Сергійович , яким подано позовну заяву, але він є не уповноваженою на це особою, оскільки довіреність № 2043-К-Н-О від 10.08.2022 року (а.с. 75), яка була надана суду, не надає такого права представнику, як складати та підписувати розрахунки заборгованості. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК). Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду. Задовольняючи позов з тих підстав, що розмір заборгованості за кредитним договором є доведеним, Дніпровський районний суд м. Києва не врахував наведені вище обставини та вимоги процесуального законодавства. Вказаної позиції дотримується Верховний Суд у складі колегії суд дів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 23.01.2018 року по справі №755/77045/15. По-четверте, якщо припустити, що на підтвердження факту надання [PERSON] кредитних коштів Банк надав виписку за договором № б/н за період 16.10.2018 - 29.05.2023 (а.с. 83-115), то вказаний документ також не може підтверджувати факт видачі кредиту Відповідачу у зв`язку з наступним. В порушення п. 61 Положення № 75, виписка за договором № б/н за період 16.10.2018 - 29.05.2023 (а.с. 83-115) не містить всіх необхідних реквізитів, що доводить той факт, що це не виписка по особовому рахунку. При укладенні договору з [PERSON] АТ КБ «ПриватБанк» не дотримався вимог, передбачених ч. 2 статті 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» в частині повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. 21.03.2024 року (вх.№16343) до суду надійшла відповідь АТ КБ «Приватбанк» на відзив Відповідача, в якому представник Позивача виклав свої заперечення на аргументи, заявлені стороною Відповідача. 22.05.2024 року (вх.№29253) до суду надійшло клопотання представника позивача АТ КБ «Приватбанк» Сидюк О.В. про приєднання до матеріалів справи Умов та Правил надання послуг, яке 24.07.2024 року протокольною ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва було повернуто позивачу, оскільки вони подані з порушенням норм ст. 83 ЦПК України. Позивач в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені в установленому законом порядку, свого представника до суду не направив. Представник позивача надав до суду заяву, в якій просив провести розгляд справи за відсутності сторони позивача. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені в установленому законом порядку, свого представника до суду не направив. Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку, що позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Як встановлено судом, 16.10.2018 між Акціонерним товариством комерційний банк "ПриватБанк" та [PERSON] було укладено кредитний договір № б/н, відповідно до якого він отримав кредит у розмірі 300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Позивач, посилаючись на положення ч. 1 ст. 634 ЦК України, зазначає, що сторони керувалися при укладенні договору даною нормою, яка передбачає, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. А тому, з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір - встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК. А тому, в разі укладення кредитного договору, проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просить стягнути з відповідача заборгованість, яка складається із: заборгованості за тілом кредита у розмірі 43 572,55 грн та заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 10 210,86 грн. Згідно інформації, відображеній у Анкеті-заяві, яку відповідач підписував 16.10.2018 року, процентна ставка не зазначена, а також, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги, в тому числі розмір і порядок нарахування відсотків, пені і штрафів, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилається на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: htts:/privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору. Вирішуючи цей спір суд враховує правові висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року (справа №342/180/17-ц). Так, Велика Палата зазначила, що роздруківки із сайту позивача Умов та Правил, Тарифів належним доказом бути не можуть, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. У цьому випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом. Тобто, кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. У згаданій справі Велика Палата Верховного Суду, з урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Відтак, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав вважати, що при укладенні договору із споживачем АТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (які діяли на момент підписання анкети-заяви) щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Інший висновок, на думку Великої Палати, не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. А тому суд вважає, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин та не містять підпису позичальника про ознайомлення з ними під час укладення кредитного договору. Таким чином в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, з яких би вбачалось, що даним кредитним договором передбачено сплату процентів та штрафні санкції за порушення строку повернення одержаних коштів, сам строк, до якого мають бути повернуті такі кошти. Враховуючи викладене вище, суд не приймає до уваги позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 10 210,86 грн заборгованості за простроченими відсотками, оскільки вони є недоведеними. Щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту суд зазначає наступне. Зі змісту наданої анкети-заяви вбачається, що [PERSON] виявив бажання приєднатись до Умов та правил надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк» та які разом з пам`яткою клієнта становлять договір банківського обслуговування, при цьому в наданій в анкеті-заяві не вказано строку дії картки, та інших істотних умов, які є обов`язковими при укладенні кредитного договору, та не вказано яку саме картку було видано [PERSON] , сума кредиту теж не зазначена. Ставлячи питання про стягнення з відповідача суми заборгованості позивач в якості доказу її існування у визначеному ним розмірі надав лише односторонньо складений самим позивачем документ - розрахунок заборгованості, анкету-заяву та виписку за договором №б/н за період 16.10.2018-29.05.2023 року. Відповідно до п. 6.3. ст. 6 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», порядок відкриття банками рахунків та їх режими визначаються Національним банком України. Умови відкриття рахунка та особливості його функціонування передбачаються в договорі, що укладається між банком і його клієнтом - власником рахунка. Правовідносини, що виникають під час відкриття банками, їх відокремленими підрозділами, які здійснюють банківську діяльність від імені банку, та філіями іноземних банків в Україні (далі - банки) поточних і вкладних (депозитних) рахунків у національній та іноземних валютах суб`єктам господарювання, фізичним особам, іноземним представництвам, нерезидентам-інвесторам, ініціативній групі з проведення всеукраїнського референдуму регулюються Інструкціє про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України № 492 від 12.11.2003 року (в редакції від 16.02.2017 року, яка була чинною на дату підписання Анкети) (надалі - Інструкція). Відповідно до п. 1.8. Інструкції, Банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського рахунку поточні рахунки, за договором банківського вкладу - вкладні (депозитні) рахунки. Поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України. Отже, доказом відкриття банківського рахунку є відповідний договір, а не виписка по рахунку. Пунктом 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України № 75 від 04.07.2018 року (надалі - Положення № 75) (в редакції від 04.07.2018 року, яка була чинно на дату підписання Анкети) передбачено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Тобто, виписка по рахунку підтверджує виконані за день операції, а не відкриття кредитного рахунку як стверджує Позивач. Пунктом 61 Положення № 75 визначено перелік обов`язкових реквізитів, які повинні містити особові рахунки та виписки з них. Відсутність вищезазначених необхідних реквізитів в виписці за договором № б/н за період 16.10.2018 - 29.05.2023 (а.с. 83-115) доводить той факт, що це не виписка по особовому рахунку. Разом з тим, Банком надано суду не виписку по особовому рахунку, а виписку за договором № б/н за період 16.10.2018 - 29.05.2023 (а.с. 83-115), що не є і не може бути одним і тим самим документом. Окрім того, суд в порядку ч. 4 ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України, ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» врахував правові висновки, наведені, зокрема, у постанові Верховного Суду від 26.10.2022 у справі № 333/5483/20 (провадження № 61-19321св21), а саме: «Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (у редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 (у редакції, чинній на час вирішення справи судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій). Таким чином, виписка за картковим рахунком може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом апеляційної інстанції у сукупності з іншими доказами». Відповідна правова позиція Верховного Суду є сталою, поширюваною та відомою. Так, наприклад у постанові Верховного Суду від 23.03.2023 у справі № 910/3105/21, також зазначено, що: «194. Розрахунок заборгованості самостійно, за відсутності первинних документів, не може вважатися доказом, який підтверджує суму видачі банком кредиту позичальнику, суми траншів кредиту, дату коли саме та яка сума кредитних коштів була повернута позичальником банку за відображеним у ньому періодом і як наслідок загальну суму боргу. 195. Виписки з особового рахунка клієнта банку (банківські виписки з рахунку позичальника) є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. 196. Виписки по особовому рахунку (картковому рахунку) можуть бути належним доказом заборгованості щодо тіла кредиту за кредитним договором, який суду необхідно оцінити відповідно до вимог процесуального закону при перевірці доводів про реальне виконання кредитного договору». Відповідно до ч. 3 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Позивачем разом з позовною заявою не надано доказів відкриття на ім`я [PERSON] рахунку та виписки по даному рахунку, який мав би підтвердити рух грошових коштів, наявність або відсутність заборгованості, а наданий розрахунок заборгованості та виписка за договором №б/н за період 16.10.2018-29.05.2023 року самі по собі не є належними доказами відповідно до приписів статей 77-78 ЦПК України на підтвердження факту наявності заборгованості та її розміру. Частина 4 ст. 83 ЦПК України встановлює, що якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Частина 5 ст. 177 ЦПК України встановлює, що позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги. Відповідно до ч. 8 ст. 83 ЦПК України, докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Крім того, суд враховує, що в порушення вимог ч. 9 ст. 83 ЦПК України, копії доказів, що подаються позивачем до суду, не були заздалегідь надіслані або надані іншим учасникам справи. Судом встановлено, що Ні відзив ні долучені до нього докази не були ні надіслані ні надані на адресу Сороки, яка є відповідачем по справі. Тому відповідь на відзив та копії доказів, поданих позивачем у жовтні 2023 не можуть бути прийняті судом до розгляду та взяті до уваги, інакше це є не тільки необґрунтованим, а ще й ставить сторону відповідача у невигідне становище, що є порушенням засади рівності учасників перед законом і судом. Разом з тим Позивач не обґрунтував поважності причини неподання вказаних доказів у встановлений строк та не просив суд поновити строк на їх подання. Таким чином, суд не може погодитися з тим, що сам лише факт підписання анкети-заяви свідчить про видачу кредиту відповідачу, оскільки така позиція не ґрунтується на положеннях закону, а жодних відомостей з цього приводу така анкета-заява не містить. Зокрема, Верховний Суд у своїй постанові від 27.03.2020 року по справі № 703/3063/18 прийшов висновку, що в зв`язку з ненаданням банком доказів видачі кредитної картки та розміру кредиту, суд позбавлений можливості перевірити розмір нарахованих суми боргу, процентів та штрафних санкцій відповідачу. Отже суду не надано достатніх, належних та допустимих доказів, які б підтверджувати заборгованість відповідача за тілом кредита у розмірі 43 572,55 грн та заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 10 210,86 грн., тому у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed