Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-29 00:00:00

25.04.2024 року на адресу Кагарлицького районного суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача, - виконавчий комітет Кагарлицької міської ради Обухівського району Київської області, як орган опіки та піклування, - про визначення місця проживання дитини, в прохальній частині якої позивач просив суд винести рішення, на підставі якого: 1. Визначити місце проживання та виховання [PERSON] . [INFO] , разом з батьком - [PERSON] , [INFO] . Свої позовні вимоги позивач в мотивувальній частині позовної заяви обгроунтовує наступними обставинами та нормами права: - 21.09.2019 року [PERSON] (далі - Позивач), та [PERSON] (далі - Відповідач) уклали шлюб, що був зареєстрований Кагарлицьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кагарлицького районного управління юстиції у Київській області, актовий запис про шлюб № 106. Від спільного шлюбу Позивач і Відповідач мають спільну дитину, - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 30.07.2021 року у справі № 368/508/21, - шлюб між Позивачем і Відповідачем було розірвано. Після розірвання шлюбу спільний син [PERSON] залишився проживати разом з Позивачем за адресою: [ADDRESS] . Вказаний вище житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , - належить рідній сестрі Позивача на праві власності на підставі свідоцтва про спадщину за законом від 23.02.2022 року, виданим нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Шепітко В.В., та зареєстрованим в реєстрі за № 502. Право власності сестри Позивача на житловий будинок зареєстроване у встановленому законом порядку, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09.05.2022 року, індексний номер витягу 301257736. Отже, Позивач і Відповідач, - більше не є однією сім`єю, проживають окремо, спільний син [PERSON] , [INFO] , вже тривалий час проживає разом із Позивачем. Позивач належно піклується про спільного сина, забезпечує його всім необхідним, виховує та всебічно дбає про нього. Факт спільного проживання Позивача і [PERSON] , [INFO] , підтверджується довідкою старости Липовецького старостинського округу від 28.08.2023 року №147. Окрім того, факт, що малолітній [PERSON] , [INFO] проживає разом з Позивачем та перебуває на його утриманні, - підтверджується довідкою старости Липовецького старостинського округу від 24.04.2024 року №79. Таким чином, Позивач, який проживає разом із сином та належним чином дбає про нього, може звернутися до суду із позовом про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , - разом з ним. Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціачьного розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї Оитини (частина третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства"). Згідно зі статтею 12 Закону України "Про охорону дитинства" на коленого з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток оитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати оитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність Оитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних иінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, мшосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин другої-третьої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з кіш вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнаді\яти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов язки щодо дитини. Відповідно до частини другої та третьої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання йитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з кіш із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та пікіування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Статтею 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) суд дійшов висновку, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку . При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Вирішуючи спір про визначення місця проживання дитини, суд має віддати перевагу тому з батьків, який може забезпечити більш сприятливі умови виховання дитини. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Відповідно до Конвенції про права дитини 1989 року, яка була ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів, а також забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Слід зазначити і те, що Велика Палата Верховного Суду України змінила судову практику у спорах про визначення місця проживання дитини, відступивши від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме ст. 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 цієї Декларації стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Судді Великої Палати ВС вважають, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини з огляду на вимоги ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц). На даний час наведена у Декларації з прав дитини 1959 року презумпція закріплення проживання дитини разом з матір`ю, відповідно до якої малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю, не відповідає українському та європейському законодавству, а також практиці ЄСПЛ, а тому матір дитини не має переважних прав у питанні щодо визначення місця проживання дітей. Отже, питання щодо визначення місця проживання дитини має вирішуватися виключно на основі найкращого забезпечення її інтересів, а не через простий факт материнства чи батьківства. На даний час між Позивачем та Відповідач виникають постійні суперечки щодо місця проживання сина, але при цьому Відповідач нічого не робить для створення у неї умов проживання для дитини. Позивач здатний належним чином піклуватися про спільного з Відповідачем сина, забезпечувати йому хороші умови проживання, займатися його вихованням, що повністю відповідатиме потребам та інтересам дитини. Як зазначалося вище, - Позивач має житло, де він проживає разом із малолітнім [PERSON] . [INFO] . Позивач має стійкий психоемоційний зв`язок з сином, оскільки він постійно проживає разом з ним та піклується про нього. Необхідно також зазначити, що ухвалення судом рішення про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] разом з батьком, тобто Позивачем, не створить нових правовідносин, а закріпить той стан речей, який уже сформувався, оскільки син [PERSON] уже протягом тривалого часу проживає разом з Позивачем та Позивач належно дбає про сина. Варто зауважити, що матір дитини, яка безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, - має право брати участь у її житті та вихованні незалежно від того, з ким дитина буде проживати. Визначення місця проживання дитини з батьком не перешкоджатиме матері бачитися з дитиною, проводити з нею час, брати участь в її утриманні та вихованні. Тому, Позивач вважає, що задоволення даного позову, - не порушить прав Відповідача як матері дитини та не суперечитиме її інтересам, оскільки син [PERSON] протягом тривалого часу фактично проживає з Позивачем. Таким чином, Позивач вважає, що наявні усі підстави для визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з Позивачем. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved