Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-31 00:00:00

14.05.2024 до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області через систему "Електронний суд" надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третьої особи Дрогобицького відділу державної виконавчої служби у Дрогобицькому районі Львівської області про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за несвоєчасне виконання постанови державного виконавця. В позові посилається на те, що 27.11.2007 рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області Лисович В. зобов`язаний був сплачувати їй аліменти на утримання малолітнього сина, [PERSON] , 2000 р.н, у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу), а рішенням цього ж суду від 16.07.2009 - залишеному без змін рішеннями судів апеляційної та касаційної інстанцій, - у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку/доходу і до досягнення сином повноліття. 11.04.2011 винесена постанова про відкриття виконавчого провадження ВП 25780960. 18.01.2013 судом першої інстанції Монкада (Валенсія, Іспанія) було визнано та допущено до виконання на території Іспанії рішення Дрогобицького міськрайонного суду від 16.07.2009 р. 30.03.2013 рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області, залишеному без змін постановою колегії суддів Львівського апеляційного суду, відповідачу відмовлено у задоволенні його позову про зменшення розміру аліментів на утримання дитини. 26.11.2018 ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області зобов`язано державного виконавця здійснити розрахунок заборгованості по сплаті аліментів, враховуючи дійсні доходи боржника, отримані ним в Королівстві Іспанія, починаючи з 07.10.2007 - згідно рішення Дрогобицького міськрайонного суду від 27.11.2007 про стягнення аліментів у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку/ доходу [PERSON] 29.01.2019 державним виконавцем в особі заступника начальника Стрийського МРВ ДВС ГТУЮ у Львівській області Мацюпи А., на виконання ували суду, складено розрахунок заборгованості по сплаті аліментів за період 07.10.2007-06.10.2009, де заборгованість становить 4521,88 евро та 3606,88 грн 15.12.2017 старшим державним виконавцем Дрогобицького МРВ ДВС ГТУЮ у Львів/обл. Ільницькою О.І. складено розрахунок заборгованості по сплаті аліментів за період з 06.10.2009 по 01.12.2017, згідно якого заборгованість становить 8941,33 євро та 248,45 грн. 22.03.2019 \~ \~ \~ \~державним виконавцем Стрийського МРВ ДВС ГТУЮ у Львівській області прийнято постанову про накладання на боржника штрафу: «Згідно розрахунків заборгованості по аліментах від 29.01.2019 р. та 15.12.2017 заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за 3 роки, становить 438322,92 грн. У зв`язку з наявністю заборгованості боржника зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за 3 роки в сумі 438322,92 грн., накласти на боржника [PERSON] штраф у розмірі 219161,46 грн. на користь стягувача [PERSON] . Зобов`язати боржника виконати рішення протягом 10-и робочих днів» Постанова про накладення штрафу є виконавчим документом та набирає чинності з моменту її винесення. Однак, відповідачем станом на даний час не сплачено суму штрафу. Вважає, що вказане є підставою для застосування щодо відповідача вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України - стягнення на її користь з відповідача інфляційних втрат у розмірі 127124,86 грн., 3% річних у розмірі 33534,10 грн., а всього 160658 грн. 96 коп., а також понесені нею судові витрати. 14.05.2024 скеровано запит до відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України у Львівській області щодо встановлення місця реєстрації відповідача [PERSON] , відповідь на який судом отримано 29.05.2024 та згідно якої та згідно якого відповідач [PERSON] знятий з реєстрації місця проживання за адресою [ADDRESS] та вибув у м. Тернопіль. 15.05.2024 скеровано запит до Державного демографічного реєстру щодо встановлення місця реєстрації відповідача [PERSON] , згідно відповіді №592768 від 15.05.2024 за вказаними параметрами особу [PERSON] у реєстрі не знайдено. Ухвалою від 15.05.2024 відмовлено у клопотанні позивачки про звільнення від сплати судового збору, позовну заяву [PERSON] залишено без руху з підстав несплати судового збору. 16.05.2024 через систему "Електронний суд" надійшла клопотання [PERSON] про долучення квитанції про сплату судового збору. 16.05.2024 ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області вказана справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, а відповідачеві було запропоновано подати до суду заяву із обґрунтованим запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позов по вказаній справі. Відповідач по справі належним чином повідомлявся судом про розгляд даного провадження у встановленому законом порядку, шляхом направлення поштової кореспонденції суду за останньою відомою суду адресою зареєстрованого місця проживання та шляхом публікації оголошення на офіційному веб-сайті на підставі вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України (через невстановлення адреси його місця реєстрації). Клопотань до суду про розгляд справи з повідомленням сторін не надходило. 10.06.2024 від відповідача надійшла заява, вх. №11387, в якій він просив розгляд справи здійснювати у його відсутності, з приводу позовних вимог покладається на думку суду. В подальшому, 10.06.2024 від відповідача надійшла заява, вх. №11464, в якій він просив відкласти розгляд справи у зв`язку з необхідністю скористатись правовою допомогою і просив анулювати його заяву про розгляд справи без його присутності, у зв`язку з чим ухвалою від 11.06.2024 розгляд справи було відкладено на 01.08.2024, про що належним чином повідомлено сторони. 31.07.2024 від відповідача надійшла заява про розгляд справи у його відсутності. Позов заперечує повністю. При цьому, будь-яких підстав в обґрунтування своїх заперечень з приводу позову відповідачем не наведено і станом на час розгляду справи 01.08.2024 відзиву на позовну заяву відповідач не подавав. Від третьої особи жодних пояснень з приводу заявленого позову не надходило. Згідно з вимогами ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. У відповідності до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями ст. 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Оскільки відповідач у встановлений судом строк не надав до суду відзив на позовну заяву, а тому суд на підставі ч. 8 ст. 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, суд доходить до наступного висновку. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Матеріалами справи встановлено, що 11.04.2011 державним виконавцем ВДВС Дрогобицького МРУЮ Дубельовською О.Й. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП 25780960 з виконання виконавчого листа №2-123/09, виданого 23.10.2009 Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина, [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 06.10.2009 і до досягнення ним повноліття, а.с. 9. 22.03.2019 заступником начальника Стрийського МРВ ДВС ГТУЮ у Львівській області Мацюпою А.А. в межах ВП 25780960 винесено постанову про накладення на боржника штрафу (з врахуванням постанови від 10.04.2019 про виправлення граматичної помилки), в якій зазначено, про те, що у зв`язку з наявністю заборгованості боржника зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за 3 роки в сумі 438322,92 грн., накладено на боржника [PERSON] штраф у розмірі 219161,46 грн. на користь стягувача [PERSON] та зобов`язати боржника виконати рішення протягом 10-и робочих днів, а.с. 11-14. Відповідно до листа Дрогобицького ВДВС у Дрогобицькому районі Львівської області від 01.05.2024 за №24178, у Дрогобицькому відділі ДВС у Дрогобицькому районі Львівської області Західного міжрегіонального управління юстиції перебуває на виконанні зведене виконавче провадження №65188076, яке об`єднано 16.04.2021 про стягнення боргу з [PERSON] , до складу якого входять 21 виконавче провадження. Станом на 01.01.2024 залишок заборгованості по зведеному виконавчому провадження №65188076 становить 410430,14 грн. та 27535,19 євро, в т.ч. по ВП 25780960- 15753,73 євро заборгованість по аліментах та 219161,46 грн. штраф, а.с. 15. У своїй позовній заяві, у зв`язку з несплатою на її користь накладеного на відповідача [PERSON] штрафу за невиконання рішення суду, позивачка просить про стягнення на її користь з відповідача інфляційних втрат у розмірі 127124,86 грн., 3% річних у розмірі 33534,10 грн., нараховані за період з 08.04.2019-13.05.2024. Вирішуючи зазначені позовні вимоги, суд виходить з того, що відповідно до ч. 3 ст. 11, ч. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Згідно з наведеним у ст. 509 ЦК України визначенням, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Цивільне зобов`язання передбачає наявність обов`язку боржника щодо кредитора, якому кореспондується право кредитора вимагати від боржника виконання відповідного обов`язку, і таке зобов`язання в силу ч. 2 та ч. 3 ст. 11 ЦК України може виникати на підставі договорів та інших правочинів, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інших юридичних фактів, безпосередньо з актів цивільного законодавства тощо. Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань наведені в ст. 610 ЦК України, відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом ст.ст. 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09.11.2023 у справі №420/2411/19, зазначила, що ст. 625 ЦК України розміщена в розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України. Тому приписи цього розділу поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі №758/1303/15-ц, від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц, від 19.06.2019 у справі №646/14523/15-ц). У постанові від 19.06.2019 у справі №646/14523/15-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, згідно з яким положення ст. 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду. Судове рішення про стягнення коштів є рішенням про примусове виконання обов`язку в натурі, тобто підтверджує грошове зобов`язання, зокрема те, що виникло у боржника у зв`язку із завданням ним шкоди потерпілому (кредитору) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2023 у справі №686/7081/21 (від висновків якої скаржник просить відійти)). В той же час, суд погоджується з доводами позивача про те, що постанова виконавця про накладення на боржника (відповідача) штрафу на користь стягувача (позивача) підтверджує грошове зобов`язання, зокрема те, що виникло у боржника [PERSON] у зв`язку із невиконанням судового рішення на користь позивача [PERSON] . За змістом п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) виконання остаточного судового рішення, яким вирішений спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру, є частиною "права на суд" (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Greece, § 40, 45, заява № 18357/91) від 19.03.1997,"Бурдов проти Росії" (Burdov v. Russia, § 34, 37, заява №59498/00) від 07.05.2002). Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (ст. 13 Конвенції). Це право гарантоване і для тих випадків, коли право на справедливий судовий розгляд порушене невчасним виконанням судового рішення, зокрема через відсутність коштів (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "Бурдов проти Росії (№2)" (Burdov v. Russia (№ 2), § 96, 97, 99, 117, заява №33509/04) від 15.01.2009). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц (п. 31) відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 20.01.2016 у справі №6-2759цс15 (про те, що правовідносини стосовно виконання судових рішень урегульовані Законом України "Про виконавче провадження" і до них не можна застосовувати приписи про цивільно правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК України)), а також від 02.03.2016 у справі №6-2491цс15 про те, що ст. 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а ч. 5 ст. 11 цього Кодексу не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України за наявності деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. Велика Палата Верховного Суду виснувала, що у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення; приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (п. 45 постанови). Отже, у разі неналежного виконання (прострочення) боржником підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням її грошового зобов`язання перед кредитором до правовідносин щодо прострочення виконання грошового зобов`язання слід застосовувати приписи ч. 2 ст. 625 ЦК України. Враховуючи викладене, вважаю, що положення ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та 3% річних підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Згідно наведеного позивачкою у позовній заяві розрахунку, інфляційні втрати у зв`язку з несплатою відповідачем на користь позивачки штрафу за постановою державного виконавця за період з 08.04.2019 по 13.05.2024 становлять 127124,86 грн., сума нарахованих процентів 3% річних складає 33534,10 грн., а.с. 16-17. Вказаний розрахунок позивачем не спростовано, а відтак суд визнає його правильним. При таких обставинах суд знаходить підстави для задоволення позову в зазначеній частині. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Оскільки позов задоволено, а тому на підставі вимог ст. 141 ЦПК України на користь позивачки підлягає до стягнення понесені нею та документально підтверджені витрати по сплаті судового збору в сумі 1285,26 грн. за подання позовної заяви, що стверджується платіжною інструкцією 0.0.3648541243.1 від 16.05.2024, а.с. 37. Разом з тим, частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. В позовній заяві позивачем зазначено, що попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, які позивач понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи 1000,00 грн. витрати на правничу допомогу, транспортні витрати, витрати пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи. У випадку задоволення її позовних вимог докази понесення зазначених витрат нею буде подано впродовж 5-ти днів після ухвалення судового рішення. Крім того, суд звертає увагу, що за загальним правилом ст. 141 ЦПК України питання щодо судових витрат суд вирішує у рішенні або ухвалі. Як виключення з цього правила, частиною 8 цієї статті передбачено можливість вирішення питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Однак, така можливість допускається лише за наявності поважних причин неможливості надати до закінчення судового розгляду докази понесених судових витрат. Таким чином, для вирішення питання про судові витрати після завершення розгляду справи та постановлення судового рішення судам необхідно було з`ясувати наявність для цього поважних причин, які б перешкоджали позивачу подати докази їх понесення до закінчення судових дебатів. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 31 березня 2021 року по справі №1640/2913/18. Будь-яких обґрунтувань поважності причин, які б перешкоджали до закінчення судового розгляду надати докази понесених судових витрат позивачкою не зазначено і таких не встановлено судом. За таких обставин суд не заходить підстав для призначення судового засідання з вирішення питання про судові витрати та встановлення позивачці строку для подання доказів щодо їх розміру у відповідності до вимог п. 5 ч. 6 ст. 265 ЦПК України. Разом з тим, інших клопотань про стягнення понесених позивачкою витрат, доказів на підтвердження понесеного розміру витрат позивачем станом на час розгляду справи до суду не подано, а тому підстав для стягнення таких витрат у заявленому позивачем розмірі 1000 грн., судом не встановлено. Відповідно до частин 4, 5 ст. 268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Суд також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: approved