Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-25 00:00:00

Адвокат Оніщук Володимир Іванович звернувся до суду в інтересах [PERSON] , до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування Вільшанської селищної ради Кіровоградської області, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей, посилаючись на те, що [PERSON] перебував у шлюбі з [PERSON] , зареєстрованому 22 листопада 2012 року Добрівською сільською радою Вільшанського району Кіровоградської області, актовий запис №4. Рішенням Голованівського районного суду Кіровоградської області від 31.03.2020 шлюб між сторонами було розірвано. Від вказаного шлюбу сторони мають спільних дітей: сина - [PERSON] , [INFO] та доньку - [PERSON] , [INFO] , які постійно з часу розірвання шлюбу між сторонами проживають разом з позивачем. Починаючи з січня 2020 року і по даний час відповідач залишила сім`ю, змінила своє місце проживання та жодного разу не проявляла до дітей [PERSON] та [PERSON] своєї батьківської турботи та піклування про їхній фізичний і духовний розвиток, не бере участі у забезпеченні необхідного харчування, медичного догляду, лікування дітей, не виявляє інтересу до їхнього внутрішнього світу, не цікавився успіхами у розвитку здібностей до навчання та припинила будь-яке спілкування з дітьми. Отже, відповідач про справі ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дітей, навіть не цікавиться їхнім життям, не відвідувала і не відвідує дітей за місцем їхнього проживання, у школі, хоча не обмежена у можливості відвідувати дітей та спілкуватися з ними. Також відповідач з часу розірвання шлюбу жодного разу не вітала сина та доньку з днем народження, новим роком, іншими святами, та не дарувала їм подарунків. Вищенаведене свідчить виключно про те, що відповідач [PERSON] свідомо самоусунулася від виконання батьківських обов`язків відносно своїх дітей: сина - [PERSON] та доньки [PERSON] . Позивач вважає, що така поведінка відповідача негативно впливає на фізичний, духовний та культурний розвиток дітей. Крім цього, починаючи з січня 2020 року відповідач повністю припинила матеріальне утримання дітей, які проживають разом з позивачем. Відповідач працездатна, інших утриманців немає, а тому має змогу матеріально утримувати дітей. Таким чином відповідач в добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, нехтуючи своїми батьківськими обов`язками, хоча зобов`язана брати участь в утриманні дітей до досягнення ними повноліття, а тому позивач змушений звернутися з даною заявою до суду. У зв`язку з наведеним просить позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] , аліменти на утримання малолітніх дітей: сина - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини її заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше ніж 50 відсотків прожи ткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку до досягнення старшою дитиною повноліття, а далі стягувати по 1/4 частині її заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення нею повноліття. Ухвалою Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 20 лютого 2024 року у зазначеній справі відкрито провадження, призначено підготовче судове засідання з повідомленням учасників справи на 27 березня 2024 року. 27 березня 2024 року підготовче засідання відкладено на 26 квітня 2024 року за клопотанням представника відповідача. 04 квітня 2024 року представник відповідача подав до суду відзив, у якому вказував, що [PERSON] , як матір своїх дітей, умисно не ухилялась від виконання своїх батьківських обов`язків, не самоусунулась, від виконання батьківських обов`язків, а навпаки, робила все можливе, щоб бути зі своїми дітьми разом. Але умови, які були створені батьком дітей, позивачем по справі, не дозволяли матері дітей - [PERSON] виконувати свої батьківські обов`язки належним чином. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог. 26 квітня 2024 року підготовче засідання відкладено на 08 травня 2024 року у зв`язку з витребуванням доказів. 08 травня 2024 року підготовче засідання відкладено на 29 травня 2024 року у зв`язку з ненадходженням витребуваних документів. 29 травня 2024 року підготовче засідання відкладено на 20 червня 2024 року у зв`язку з неявкою учасників справи. 20 червня 2024 року підготовче засідання відкладено на 27 червня 2024 року за клопотанням представника відповідача. Ухвалою Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 27 червня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 15 липня 2024 року. 15 липня 2024 року розгляд справи відкладено на 26 липня 2024 року за клопотанням представника позивача. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав повністю, зазначив, що у 2020 році вони з відповідачкою розійшлися і вона забрала дітей та виїхала в с. Межирічка Голованівського району. Оскільки діти перебували у поганих умовах, він їх забрав і привіз додому. Через рік відповідачка приїхала до дочки на день народження та привезла тортик, потім перестала спілкуватися з дітьми. Відповідач чотири роки не брала участь у вихованні дітей, не телефонувала, не цікавилась їх життям, хоча їй у цьому ніхто не перешкоджав, тому що не бажала. Всі витрати на дітей несе він сам. Представник позивача - адвокат Оніщук В.І. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити. Зазначив, що діти понад 4 роки проживають разом з позивачем, за увесь цей час відповідач жодного разу не проявляла батьківської турботи, не забезпечувала матеріально, не цікавилася їхніми здобутками, навчанням. Відповідач не телефонувала дітям, не виходила на зв`язок із класним керівником. Крім цього, звертав увагу на те, що органом опіки та піклування Вільшанської селищної ради визнано за доцільне позбавити відповідача батьківських прав. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, зазначила, що у 2020 році вона припинила шлюбні відносини з позивачем та разом з дітьми виїхала в с. Межирічка Голованівського району Кіровоградської області, залишивши усі речі. Позивач приїхав разом з поліцією та забрав дітей до себе, обіцявши повернути. Однак цього не зробив. Вона декілька раз їздила до нього додому, щоб забрати дітей, але він їх не відпускав та не дозволяв бачитися. Декілька разів вона приїздила до школи, щоб побачити та привітати дітей, привозила їм подарунки. На її думку, вони були налаштовані проти неї, боялися з нею спілкуватися. Вона звернулася до адвоката за допомогою, однак адвокат позов не подала. В період війни з старшими синами виїхала за кордон. Дітей в соціальних мережах немає, якби вони були там, то вона б з ними спілкувалася. Вона неодноразово телефонувала на ті номери мобільних телефонів дітей, які мала, однак жодного разу їй не відповідали. Після того як з нею зв`язався представник служби у справах дітей Вільшанської селищної ради, на наступний день вона приїхала з-за кордону в Україну, щоб особисто брати участь у справі. Номери мобільних телефонів дітей було змінено і вона їх не мала, поки представник служби у справах дітей їй їх не повідомила. Зазначила, що дуже сильно любить усіх своїх дітей, бажає піклуватися про них та бути з ними. Вважає, що діти бояться батька. Не мала змоги надавати дітям матеріальну допомогу. Вважає, що відсутні докази щодо неналежного виконання нею батьківських обов`язків. Представник відповідача - адвокат Алієв А.Т. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог. Зазначив, що [PERSON] , як матір своїх дітей, умисно не ухилялась від виконання своїх батьківських обов`язків, не самоусунулась від виконання батьківських обов`язків, а навпаки робила все можливе, щоб бути зі своїми дітьми разом. Але умови, які були створені батьком дітей, позивачем по справі, не дозволяли їй виконувати свої батьківські обов`язки належним чином. Крім цього звертав увагу на те, що позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо. Представник органу опіки та піклування Вільшанської селищної ради Кіровоградської області в судовому засіданні вважала доцільним позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо дітей. Заслухавши думку учасників судового провадження, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, суд дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що позивач та відповідач мають спільних неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , про що свідчать копії свідоцтв про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] , виданих повторно 11 жовтня 2022 року Вільшанським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Голованівському районі Кіровоградської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (а.с. 11-12). Згідно з копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00043564107 від 13 лютого 2024 року, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 22 листопада 2012 року. Відповідно до вказаного витягу, шлюб між позивачем та відповідачем розірвано рішенням Голованівського районного суду Кіровоградської області від 31 березня 2020 року (а.с.10). Згідно з довідкою виконавчого комітету Вільшанської селищної ради від 05 лютого 2024 року за №75, [PERSON] зареєстрований та проживає в [ADDRESS] . До складу його сім`ї входять, зокрема, син [PERSON] , [INFO] , та донька [PERSON] , [INFO] (а.с.13). Відповідно до характеристики, виданої Добрівською філією Вільшанського ліцею Голованівського району Кіровоградської області, [PERSON] , 2012 року народження, навчається в шостому класі Добрівської філії Вільшанського ліцею. За час навчання зарекомендував себе дисциплінованим, працьовитим учнем. Протягом останніх трьох років виховується без матері. Проживає з татом, бабусею та молодшою сестрою. Родина приділяє належну увагу вихованню дитини (а.с. 14). Згідно з характеристикою, виданою Добрівською філією Вільшанського ліцею, [PERSON] , учениця 4 класу, навчається у закладі з 1 вересня 2020 року. За час навчання зарекомендувала себе як здібна, розумна дитина. Мати, [PERSON] , вже три роки із дитиною не спілкується, з сім`єю не проживає. У вихованні дитини участі не бере. Із класним керівником на зв`язок не виходила, на батьківські збори не з`являлася (а.с.15). Згідно з актом обстеження умов проживання, складеного завідувачем Служби у справах дітей Вільшанської селищної ради Ярутою Н.М. , начальником відділу соціального захисту населення виконавчого комітету Вільшанської селищної ради Шевчук Л.В. та фахівцем із соціальної роботи Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Вільшанської селищної ради [PERSON], проведено обстеження умов проживання за адресою: [ADDRESS] . Діти відвідують Добрівську гімназію. Зі слів [PERSON] мати дітей [PERSON] з дітьми не спілкується. [PERSON] з дітьми не проживає, не спілкується, матеріально їх не утримує (а.с. 18). Згідно з висновком органу опіки та піклування Вільшанської селищної ради Кіровоградської області, затвердженим рішенням виконавчого комітету Вільшанської селищної ради від 12 березня 2024 року за №64, беручи до уваги те, що [PERSON] останні три роки самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків, тривалий час не опікується дітьми [PERSON] та [PERSON] , орган опіки та піклування виконавчого комітету Вільшанської селищної ради Кіровоградської області вважає доцільним позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с. 35-36). 15 липня 2024 року відповідач [PERSON] звернулася до служби у справах дітей Вільшанської селищної ради із заявою, в якій просила посприяти їй у відношенні спілкування з її малолітніми дітьми, які проживають разом з батьком [PERSON] , оскільки він чинить опір і не дозволяє зустрітися з дітьми. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що позивач та відповідач жили разом у шлюбі. Мають двох дітей, хлопчика та дівчинку. На батьків діти не скаржилися. Йому відомо, що діти проживають наразі з батьком, ходять до школи. Відповідача в селі останнім часом не бачив. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона переїхала до села Добре в 2012 році, сім`я [PERSON] вже проживала по сусідству. Мають двох дітей, хлопчика та дівчинку. Діти ввічливі, охайні, проживають наразі біля батька. Скарг на батьків від них не чула. [PERSON] останній раз бачила до 2022 року, точніше сказати не може, тому що не пам`ятає. Чи бере участь у вихованні дітей відповідач вона не знає. Коли [PERSON] проживала по сусідству, пам`ятає її як добру людину, нічого поганого про неї сказати не може. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд з такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства. Забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно з частинами першою, другою, шостою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини і інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Пунктом 16 Постанови передбачено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У абз. 2 п. 18 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Звертаючись до суду із позовною вимогою про позбавлення батьківських прав відповідача стосовного дітей [PERSON] та [PERSON] , позивач посилався, зокрема на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей. Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені статтею 150 СК України. Згідно з частиною першою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України, пунктом 2 якої визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає підстави для висновку, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Позбавлення батьківських прав як винятковий захід є істотним правовим наслідком як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21, провадження № 61-8918сво23. Згідно зі ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до частин першої та другої статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Статтею 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у п.п.57, 58 рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. У п.100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Європейський суд з прав людини у справі «Савіни проти України» (заява від 18 грудня 2008 року № 39948/06) вказує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції (п.47). У вказаному рішенні ЄСПЛ зазначив, що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (пункт 49). Зокрема, Європейський суд з прав людини у даній справі зазначив, що під час розгляду справи українські суди дійшли висновку, що умови проживання дітей були небезпечні для життя і здоров`я, морального виховання (діти були брудними й голодними, стояли на обліку в диспансері, займались бродяжництвом). Однак ЄСПЛ не погодився, що матеріально - побутові умови дітей були справді небезпечними для їхнього життя і здоров`я. Таким чином, з огляду на принципи, проголошені Європейським судом з прав людини, для розлучення дитини з батьками суд встановлює: 1) провинну поведінку батьків; 2) справжню небезпеку умов для дитини; 3) доказову базу зазначених обставин; 4) застосування проміжних заходів до батьків; 5) обов`язкове слухання свідчень самої дитини. Зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у справах вказаної категорії, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Суди обов`язково враховують, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, застосовується лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості матері/батька як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки недостатньо спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, і застосовувати цей захід потрібно як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц. Також, правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема, в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17, від 07 листопада 2023 року у справі № 601/928/22. Судова практика щодо застосування статті 164 СК України у цій категорії справ є сталою і підстави для відступлення від вказаних висновків відсутні, відмінність стосується лише фактичних обставин конкретної справи й доказування. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, дотримуючись якої, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У постанові від 04 квітня 2024 року у справі № 553/449/20, провадження № 61-2701св24, Верховний Суд вказав, що «…сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини». За наслідками перевірки підстав та доказів позову, суд не встановив свідомого, «злісного» ухилення [PERSON] від виконання своїх обов`язків стосовно виховання дітей, абсолютної байдужості до дітей (з урахуванням наполегливих заперечень проти позбавлення батьківських прав та активних дій для відновлення та розвитку стосунків із дітьми), фактів заподіяння шкоди дітям або того, що матір становила загрозу для здоров`я та розвитку дітей. Відповідно до статті 81 ЦПК України доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення його батьківських прав, покладено на позивача (постанова Верховного Суду від 30 листопада 2023 року у справі № 358/689/22, провадження № 61-13923св23). Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу і залежить від специфіки обставин, які необхідно довести у конкретній справі. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. В матеріалах справи відсутні неспростовні докази, які б свідчили про ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та її винної поведінки, а позбавлення батьківських прав слід розглядати як крайній захід сімейно-правового характеру, який застосовується до батьків, що не забезпечують належного виховання своїх дітей. Тлумачення частини шостої статі 19 СК України дає підстави для висновку, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер та є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом. Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19, провадження № 61-1344св20. Вільшанською селищною радою Кіровоградської області у висновку №64 від 12 березня 2024 року вирішено вважати за доцільне позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Вказано, що [PERSON] останні три роки самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків, не опікується дітьми [PERSON] та [PERSON] . Під час судового розгляду справи судом не встановлено обставин, які б однозначно свідчили про те, що відповідачка не бажає чи об`єктивно не взмозі виховувати дітей, тим більше «злісно» ухиляється. На перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. В таких правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дітей, інтереси яких превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - слід вирішувати у контексті кожної конкретної обставини без формального та уніфікованого підходу. У позові вказувалося про те, що матір не піклується про фізичний розвиток дітей, їх навчання, підготовку, не забезпечує необхідного харчування, що негативно впливає на фізичний розвиток як складову виховання. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дітей лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таких доказів суду не надано, а відтак і не встановлена винна поведінка відповідачки. Позбавлення батьківських прав, в чергове наголошується, є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для матері, так і для дітей (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Враховуючи усталену судову практику у спірних правовідносинах та те, що матір має інтерес до своїх дітей та з огляду на недоведення позивачем навмисного ухилення відповідачки від виконання своїх обов`язків, її винної поведінки, відсутність загрози життю та безпеки дітей, відсутні підстави, передбачені пунктом другим частиною першою статті 164 СК України, для застосування до [PERSON] такого крайнього заходу, як позбавлення її батьківських прав. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що ситуація, в якій опинилися учасники справи, не є невиправною і може бути змінена на краще внаслідок докладання відповідачем зусиль щодо активного виконання батьківського обов`язку - виховання дітей та їх матеріального забезпечення. Збереження за відповідачем її батьківських прав відносно дітей задля забезпечення їх права на батьківське піклування і виховання відповідає їх найкращим інтересам. При цьому враховується, що позбавлення батьківських прав є виключним заходом та допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо. З урахуванням якнайкращих інтересів дітей та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення [PERSON] батьківських прав, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в частині вимоги про позбавлення відповідача батьківських прав. Разом з цим, суд вважає за необхідне попередити її про необхідність якнайскоріше змінити ставлення до виховання та матеріального утримання малолітніх дітей на відповідальне і дієве, а на орган опіки та піклування покласти обов`язок здійснювати контроль за виконанням відповідачем своїх батьківських обов`язків. Щодо позовної вимоги про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання малолітніх дітей, суд зазначає таке. Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікованої Україною 27.02.1991 року), Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно зі ст. 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Положеннями ч. 1 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно зі ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов"язків щодо дитини. Згідно зі ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Отже, дана норма надає тому з батьків з ким проживає дитина право вибору способу сплати аліментів - у частці від доходу, чи у твердій грошовій сумі. Згідно з довідкою виконавчого комітету Вільшанської селищної ради від 05 лютого 2024 року за №75, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] проживають з батьком [PERSON] в [ADDRESS] . Відповідно до ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Згідно з вимогами ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В судовому засіданні встановлено, що відповідач по справі добровільно матеріальної допомоги на утримання дітей не надає. Враховуючи те що діти, які потребують матеріальної допомоги, проживають з батьком, відповідач зобов`язана утримувати їх до досягнення повноліття. Вирішуючи питання про розмір аліментів, що підлягають стягненню, суд враховує, що відповідач є працездатною особою, тому суд дійшов висновку, що відповідач має змогу утримувати власних дітей та сплачувати аліменти в розмірі 1/3 частки заробітку (доходу). Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. При цьому, згідно з ч.1 ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п.3 ч.1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", від сплати судового збору звільняються позивачі, зокрема) - у справах про стягнення аліментів. Згідно з ч.6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи те що позивач, відповідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, тому згідно з ч.6 ст.141 ЦПК України судовий збір за подання позову в частині стягнення аліментів у сумі 1211 грн. 20 коп. підлягає стягненню із [PERSON] на користь держави. Разом з цим, враховуючи відмову у задоволенні в іншій частині позовних вимог, судові витрати в цій частині покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: partial