Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-13 00:00:00

У травні 2024 року до суду звернулася представниця позивачки з вищезазначеним позовом. Вимоги позовної заяви обґрунтовані тим, що [PERSON] є дочкою відповідачки [PERSON] та [PERSON] . [INFO] у [PERSON] народилася дочка [PERSON] . 03 листопада 2012 [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] », у зв`язку з укладенням шлюбу з [PERSON] , від якого мають дитину [PERSON] . У подальшому між [PERSON] та [PERSON] було розірвано шлюб. 06 квітня 2016 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, у зв`язку з чим [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». Від вказаного шлюбу народилася дочка [PERSON] . У подальшому між [PERSON] та [PERSON] було розірвано шлюб. [INFO] [PERSON] померла. Позивачка [PERSON] наголошує, що малолітній [PERSON] проживав за матір`ю та перебував на її утриманні до смерті [PERSON] . Майже з самого народження [PERSON] . відповідач припинив надавати [PERSON] допомогу для утримання сина та не приймав участі у вихованні сина, проживав окремо від дружини та дитини. [PERSON] десять років не бачив сина та не цікавився його життям. Після смерті [PERSON] малолітній [PERSON] проживає однією сім`єю з позивачкою та перебуває на її повному матеріальному утриманні. Малолітній [PERSON] має право на отримання пенсії по втраті годувальника, але батько не звертався до Пенсійного фонду України та не оформив цю допомогу для сина. Як вказано у позові, інші діти дочки позивачки також проживають з [PERSON] . Позивачка має у власності нерухоме майно та забезпечує дітей житлом, матеріально їх утримує разом зі своїм чоловіком та сином [PERSON] . Малолітній [PERSON] потребує постійного лікування і через те, що його батько не займається вихованням та піклуванням, фактично лише ускладнює процес догляду за дитиною, оскільки без його дозволу неможливо ні укласти договір з лікарем, ні транспортувати дитину та проводити лікування. Посилаючись на вищезазначені обставини, представниця позивачки просить позбавити батьківських прав [PERSON] стосовно сина [PERSON] та стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати у виді судового збору у розмірі 1211,20 грн та витрати на правничу допомогу в розмірі 15000,00 грн. Ухвалою судді від 10 травня 2024 року у справі відкрите загальне позовне провадження та призначене підготовче засідання на 03 червня 2024 року. 03 червня 2024 року ухвалою суду справу призначено до судового розгляду по суті на 23 липня 2024 року. У судовому засіданні 23 липня 2024 року позивачка [PERSON] та її представниця Хворост Д.М. , посилаючись на викладені у позові обставини, просили позовні вимоги задовольнити. У зв`язку з відсутністю висновку органу опіки та піклування судове засідання було відкладене на 14 серпня 2024 року. У судове засідання 14 серпня 2024 року позивачка та її представниця не з`явилися, 14 серпня 2024 року представниця позивачки подала до суду заяву, у якій просить справу розглядати без їх участі, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує (а.с. 112). Відповідач у судове засідання 23 липня 2024 року та 14 серпня 2024 року не з`явилася, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином (а.с. 94, 112). Відзиву на позовну заяву в порядку, передбаченому ЦПК України, не подав. У судове засідання 14 серпня 2024 року не з`явився представник третьої особи, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином, причини неявки суду невідомі (а.с. 108). Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зважаючи на викладене, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з вищевикладеним, суд вирішив проводити судове засідання, враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи та давши їм належну оцінку, доходить висновку, що позов про позбавлення батьківських прав підлягає задоволенню з огляду на наступне. Фактичні обставини справи, встановлені судом Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с. 16). [INFO] [PERSON] , [INFO] , уклала шлюб з [PERSON] , у зв`язку з чим змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с. 17, 19). [INFO] народився [PERSON] , [INFO] , батьками якого у копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] зазначені [PERSON] та [PERSON] (а.с. 18). Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 25 грудня 2014 року, яке набрало законної сили 05 січня 2014 року, розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 20). 06 квітня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , було укладено шлюб, у зв`язку з чим [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с. 21). Згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] (а.с. 22). Позивачка [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , разом із чоловіком [PERSON] , сином [PERSON] , онукою [PERSON] , онуком [PERSON] та онукою [PERSON] , що підтверджується копією довідки, виданої 26 січня 2024 року головою правління ЖБК «За рулем» Петраш Т.М. (а.с. 24). Згідно копії характеристики учня 5 класу Пальчиківського навчально-виховного комплексу [PERSON] , 2013 року народження, дитина проживає разом з дідусем та бабусею, які приділяють належну увагу навчанню та вихованню, беруть участь у шкільному та особистому житті дитини, спілкуються з вчителями, класним керівником учня (а.с. 29). Як зазначено у копії довідки № 29, виданої 22 січня 2024 року Пальчиківським навчально-виховним комплексом Полтавської міської ради, з 01 січня 2024 року батько [PERSON] у школу з питань навчання та виховання сина [PERSON] не звертався (а.с. 30). Позивачка [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 33). Також, позивачка [PERSON] та її чоловік [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності володіють житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією витягу № 24423306 від 11 листопада 2009 року, виданого Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації та містобудування Полтавського району» (а.с. 35). Також, до позову було додано копію довідки про доходи [PERSON] , згідно з якою за період з 01 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року останній отримав 124705,45 грн доходу, копію довідки про доходи [PERSON] , згідно з якою за період з 01 липня 2023 року по 31 грудня 2023 року останній отримав 540927,28 грн доходу (а.с. 36, 37). 24 липня 2024 року до суду надійшов висновок Виконавчого комітету Шевченківської районної у місті Полтаві ради, як органу опіки і піклування, затверджений рішенням Виконавчого комітету Шевченківської районної у місті Полтаві ради від 23 липня 2024 року № 180 щодо доцільності позбавлення батьківських прав (а.с. 109-110). Згідно вказаного висновку, після смерті [PERSON] в 2022 році малолітній [PERSON] проживає разом зі своєю бабою [PERSON] та перебуває на її повному матеріальному утриманні. Малолітній [PERSON] виявив бажання проживати зі своїм дядьком та не заперечує щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] , оскільки не пам`ятає його. Батько з дитиною не спілкується, не цікавиться його життям, матеріально не утримує. Орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав стосовно малолітнього [PERSON] . Суд бере до уваги вказаний висновок Виконавчого комітету Решетилівської міської ради як органу опіки та піклування, оскільки він складений з урахуванням усіх конкретних обставин справи та не суперечить інтересам дитини [PERSON] , який на даний момент фактично проживає з позивачкою та перебуває на її повному матеріальному утриманні. Також, у судовому засіданні 23 липня 2024 року були допитані в якості свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Свідок [PERSON] , який є чоловіком позивачки [PERSON] , пояснив суду, що після розірвання шлюбу між їх дочкою та відповідачем, останній жодного разу не приїжджав до дитини, ніякої допомоги не надавав та відмовив у наданні допомоги на лікування дитини. Від народження [PERSON] проживає з [PERSON] та його дружиною [PERSON] , які виховують дитину, допомагають у навчанні тощо. Малолітня дитина потребує лікування, а без згоди батька провести лікування [PERSON] є неможливим. Свідок [PERSON] , яка є хрещеною матір`ю [PERSON] , пояснила суду, що останній раз бачила [PERSON] ще до розірвання шлюбу між ним та померлою [PERSON] . Свого похресника [PERSON] відвідує часто. Під час спілкування з малолітнім [PERSON] , останній жодного разу не згадував про свого батька. Утриманням дитини займалася його мати, після смерті якої утриманням [PERSON] займалися позивачка [PERSON] з чоловіком. Мати дитини говорила, що [PERSON] не допомагав у вихованні спільної дитини. Зараз дитина проживає з дідусем, бабусею та прадідом. Свідок [PERSON] , яка є сусідкою позивачки, пояснила суду, що малолітній [PERSON] зараз проживає разом з дідом, бабою, прадідом та двома сестрами, оскільки мати померла. [PERSON] ніколи не бачила батька [PERSON] , а дитина ніколи не говорила про свого батька. Батько [PERSON] не приїжджав і на похорон дочки позивачки, хоча мав знати про її смерть. Дитина хворіє, тому дід з бабою турбуються про нього, займаються його утриманням. Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд Статтею 150 СК України передбачені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Згідно із ч. 4 ст. 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей. Стаття 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачає, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Для позбавлення батьківських прав мало впевнитися в невиконанні обов`язків по вихованню. Належить також встановити, що батьки ухиляються від їх виконання свідомо. Згідно з п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК (2947-14). Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язкам. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13.03.2019 у справі № 631/2406/15-ц зроблено висновок щодо застосування п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України і вказано, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України, дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Тобто при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Зважаючи на викладене, суд бере до уваги власноручно написані 24 липня 2024 року пояснення малолітнього [PERSON] , в яких він зазначив, що не пам`ятає свого батька та не заперечує проти позбавлення батьківських прав. [PERSON] хоче проживати зі своїм дядьком [PERSON] . Зазначені пояснення були написані в присутності головного спеціаліста служби у справах дітей Шевченківської районної у м. Полтаві ради (звор а.с. 111). Таким чином, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази в їх взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, враховуючи пояснення свідків, суд вважає необхідним позбавити відповідача батьківських прав щодо малолітнього [PERSON] , [INFO] , який не забезпечує належних умов розвитку та виховання дитини, не займається вихованням, не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, що свідчить про ухилення [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню, розвитку та утриманню дитини, що і є підставою для позбавлення його батьківських прав. Окрім того суд звертає увагу на те, що відповідач особисто отримував судові повістки, однак будь - якого інтересу до даного спору не проявляв, заяв чи клопотань до суду від відповідача не надходило, що також свідчить про відсутність інтересу до дитини. Суд вважає за необхідне роз`яснити, що згідно ч. 1 ст. 166 СК України, особа, яка позбавлена батьківських прав, втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання; перестає бути законним представником дитини; втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім`ям з дітьми; не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов`язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною. Відповідно до ст. 169 СК України, мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав у разі зміни поведінки особи, позбавленої батьківських прав, та обставин, що були підставою для позбавлення батьківських прав. Окрім того суд вважає за необхідне зазначити наступне. При зверненні до суду позивачка не заявляла вимогу про стягнення з відповідача аліментів на дітей одночасно з вимогою про позбавлення його батьківських прав. Між тим відповідно до частин 2 та 3 статті 166 Сімейного кодексу України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Відповідно до абзацу сьомого п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Згідно вимог статті 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Позбавлення батьків батьківських прав не припиняє їхнього аліментного обов`язку щодо дитини. Відповідно до вимог частини 1 статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 статті 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з частинами 1, 2 статті 183 СК України, частка заробітку (доходу) батьків, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Відповідно до частини 1 статті 191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Згідно частини 1 статті 430 ЦПК України суд допускає стягнення аліментів у межах суми за один місяць до негайного виконання. Таким чином, враховуючи те, що позбавлена батьківських прав особа не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини, суд доходить висновку, що з відповідача необхідно стягнути аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки з усіх їхніх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 06 травня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття, шляхом перерахування коштів на особистий рахунок дитини, який буде відкритий у відділенні Державного ощадного банку України. Щодо судових витрат Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на зазначене та у зв`язку із задоволенням позову, судові витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача у справі [PERSON] в розмірі 1211,20 грн на користь держави. Щодо витрат на професійну правничу допомогу, які понесла сторона позивача, слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу було долучено договір про надання правової допомоги № 8 від 30 січня 2024 року, який укладений між [PERSON] та адвокатом Хворост Д.М. (далі - Договір) (а.с. 40-43), платіжну інструкцію № 0.0.3443187651.1 про перерахування Хворост Д.М. 8000,00 грн в якості гонорару за договором № 8 від 30 січня 2024 року (а.с. 44), квитанцію від 30 січня 2024 року про прийняття адвокатом Хворост Д.М. від [PERSON] гонорару у розмірі 7000,00 грн за надання правової допомоги за договором про надання правової допомоги № 8 від 30 січня 2024 року (а.с. 45) та довідку про відкриття рахунку Хворост Д.М. (а.с. 46). Відповідно до п. 1.1. Договору, адвокат зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги клієнту на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору на умовах визначених даним договором. Пунктом 3.3. Договору передбачає надання послуги у виді ведення справи клієнта в суді першої інстанції в цивільних (сімейних) правовідносинах, зокрема: у справі про позбавлення батьківських прав, включає підготовку позову, написання позовної заяви, інших заяв по суті та заяв/клопотань з процесуальних питань, написання всіх необхідних клопотань та заяв, які необхідно буде подавати в судовому засіданні, участь адвоката в судових засіданнях по справі з метою представлення інтересів клієнта. За вказані послуги встановлена фіксована оплата в розмірі 15000,00 грн. Частиною 4 статті 137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч. 5 ст. 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 137 ЦПК України). Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Вищевказаний висновок Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду зазначений у постанові від 03.10.2019 у справі № 922/445/19. Водночас суд також враховує ту обставину, що по даній справі ухвалюється заочне рішення. З огляду на дану обставину, суд самостійно визначає їх розмір, що підлягає відшкодуванню, виходячи з критерію їх розумної необхідності. При цьому суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до частини 3 статті 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Тобто, документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, на користь якої ухвалене рішення. При цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: approved