Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-04 00:00:00

Представник позивача - адвокат Каращук Ю.І. звернувся до Ємільчинського районного суду Житомирської області із позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики від 02.11.2021 року в розмірі 22000 доларів США, заборгованість за договором позики від 10.12.2021 року в розмірі 11000 доларів США та судові витрати на на професійну правничу допомогу в сумі 25000,00 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 12081,89 грн. В обґрунтування вимог представник позивача зазначив, що 02.11.2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики. За умовами вказаного договору, відповідач позичив у позивача грошові кошти у сумі 10000 доларів США. Строк виконання обов`язку з повернення позичених коштів - 02.05.2022 року. Також 10.12.2021 року між позивачем та відповідачем було укладено ще один договір позики. За умовами цього договору, відповідач позичив у позивача грошові кошти у сумі 5000 доларів США. Строк виконання обов`язку з повернення позичених коштів - 10.06.2022 року. Однак, всупереч умовам зазначених договорів, відповідач у порядку та строки встановлені сторонами не повертає та не має наміру повертати позичені ним грошові кошти, оскільки уникає зустрічей із позивачем, неодноразові телефоні дзвінки та смс, щодо повернення позичених грошей постійно ігнорує, що свідчить про те, що відповідач відмовляється виконувати свої зобов`язання з повернення позичених грошових коштів. Враховуючи той факт, що відповідач свої зобов`язання у встановлений договорами строк не виконав, на вимоги позивача щодо повернення грошових коштів не реагує, з метою захисту своїх майнових прав змушений звернутись до суду з даним позовом. Представником відповідача - адвокатом Правцивець С.М. 29.04.2024 року надано до суду відзив на позовну заяву в якому останній зазначив, що право позикодавця на одержання від позичальника процентів від наданої суми позики у вигляді коштів не поширюється на позикодавців - фізичних осіб. Таке право належить фізичним особам-підприємцям, які зареєстровані як СПД та надають фінпослугу, метою якої є отримання прибутку у вигляді процентів від суми позики. Також представник відповідача зазначив, що відповідачем [PERSON] було здійснено передачі грошових коштів позивачу та батьку позивача [PERSON] в грудні 2021 року та січні-лютому 2022 року в загаліній сумі 5400 доларів США. Крім того в період з 03.05.2023 року по 08.11.2023 року відповідачем на карту позивача було переказано 25125,00 грн., що становить 685 доларів США). Отже за весь цей час відповідач повернув позичальнику грошові кошти в сумі 6085 доларів США. Таким чином представник відповідача вважає, що [PERSON] має повернути позивачу лише тіло боргу, яке за двома договорами становить 15000 доларів США, а тому з урахуванням повернутих грошових коштів заборгованість по двом договорам позики, на думку представника відповідача складає 8915 доларів США. Представником відповідача до відзиву на позовну заяву додано ксерокопії квитанцій, відповідно до яких [PERSON] 03.05.2023 року, 08.07.2023 року, 05.08.2023 року, 22.09.2023 року та 08.11.2023 року переказував кошти на іншу баківську картку. 14.05.2024 року на адресу суду від представника позивача - адвоката Каращука Ю.І. надійшла відповідь відзив, в якій він просив задовольнити позовні вимоги, а також вказав, що заперечує проти доводів відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву, оскільки на його думку згідно чинного законодавства вимога про стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування позикою є законною, обґрунтованою та підлягає задоволенню. Крім того представник позивача зазначив, що позивач не отримував ніяких коштів від відповідача, а також його батько не передавав йому ніяких коштів. Також представник позивача вказав, що із наданих представником відповідача квитанцій неможливо встановити хто є одержувачем вказаних платежів, а також оскільки у вказаних квитанціях, в призначенні платежу зазначено «переказ власних коштів» вони не можуть бути доказом того, що [PERSON] переказував кошти на повернення грошових коштів згідно укладених договорів позики. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив. Відповідач та представник відповідача в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. 02.11.2021 року [PERSON] власноручно написав розписку зі змісту якої вбачається, що він отримав від [PERSON] у позику готівкові кошти в сумі 10000 доларів США строком на шість місяців, а також зобов`язався виплатити позикодавцю проценти від суми позики в розмірі 20% за місяць. (а.с. 17-18). 10.12.2021 року [PERSON] власноручно написав розписку зі змісту якої вбачається, що він отримав від [PERSON] у позику готівкові кошти в сумі 5000 доларів США строком на шість місяців, а також зобов`язався виплатити позикодавцю проценти від суми позики в розмірі 20% за місяць. (а.с. 19). Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного. Згідно зі статтею 204 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Статтею 629 ЦК України закріплено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками Відповідно до ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Положеннями ч.1 ст.1051 ЦК України передбачено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Частиною 1 статті 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ч.1 ст.598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (частина перша статті 611 ЦК України). Частиною 1 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У своїй постанові від 16.01.2019 року по справі №373/2054/16 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України, належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. При обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. За змістом частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Outcome: approved