Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-24 00:00:00

Представник позивача\~звернулася до\~суду із\~позовом,\~в подальшому\~із зменшеними\~позовними вимогами,\~у якому\~просить суд\~стягнути з\~ТОВ «ДІЄСА»\~на користь\~ [PERSON] заборгованість по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку в розмірі 37 199,13 грн. без утримання з цих сум податків та інших обов`язкових платежів; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.09.2023 року до 26.03.2024 року у розмірі 73 918,06 грн. без утримання з цих сум податків та інших обов`язкових платежів. В обґрунтування\~позову представник\~зазначила,\~що [PERSON] з 08.11.2013 року по 25.09.2023 року працював в ТОВ «Дієса» на посаді ревізора. З 25.09.2023 року згідно наказу № Z00/22/09/009 від 22.09.2023 року його було звільнено з займаної посади Ревізор Департаменту безпеки Контрольно-ревізійного відділу за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України. В наказі про припинення трудового договору вказано: виплатити компенсацію за 9 невикористаних календарних днів відпустки. Починаючи з липня 2023 року ТОВ «Дієса» не здійснювало виплату позивачу заробітної плати. У день звільнення заробітна плата та компенсація за невикористані дні відпустки позивачу також виплачена не була. Так, відповідно до довідки про дохід від 29.05.2024 року сума до виплати (після утримання податків та зборів) за липень 2023 року складає 12 953,82 грн., за серпень 2023 року 14 207,45 грн. Відповідно до розрахункового листка за серпень 2023 року зазначено заборгованість за підприємством перед позивачем: оплата відпустки - 13 126,33 грн., оплата за середнім заробітком - 2 761,60 грн., оплата простою (не з вини працівника) - 1 761,08 грн. Всього нараховано по п.1, п.2, п.3 - 17 649,01 грн. З вказаної суми утримано військовий збір (264,74 грн.) та пдфо (3 176,82 грн.). Борг за підприємством на початок місяця після утримання податків та зборів - 12\~953,82 грн. Борг за підприємством на кінець місяця - 27\~161,27 грн. Отже, загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем за липень та серпень, яка нарахована, але не виплачена позивачу складає 27\~161,27 грн. Разом з тим, як вбачається з наданих відповідачем документів, останнім надано відомості про заборгованість по серпень 2023 року включно. Проте, трудовий договір з позивачем було припинено 25.09.2023 року. Таким чином, в наданих документах не відображено відомості про нараховану позивачу заробітну плату за вересень 2023 року по 25.09.2023 року, у зв`язку з чим позивачем самостійно розраховано суму заробітної плати за вказаний період. Так, як вбачається з довідки про дохід від 29.05.2024 року сума до виплати (після утримання податків та зборів) за липень 2023 року складає 12 953,82 грн., за серпень 2023 року - 14 207,45 грн. Отже, середня заробітна плата позивача, виходячи з нарахувань за останні два повних календарних місяці роботи, складає 13 580,64 грн. Враховуючи те, що у вересні 2023 року останнім робочим днем позивача було 25.09.2023 року, то заборгованість відповідача перед позивачем із заробітної плати за вересень 2023 року складає 10 037,86 грн. (13 580,64 /23 (кількість робочих днів)*17 (кількість фактично відпрацьованих днів у серпні). Таким чином, заборгованість із заробітної плати за липень, серпень, частину вересня складає 37\~199,13 грн. (12 953.82 +14\~207,45грн. +10\~037,86 грн.). Щодо середнього\~заробітку за\~весь час\~затримки розрахунку\~представник позивача\~вказує,\~щояк вбачається з виписки по картковому рахунку позивача, у травні 2023 року йому була сплачена заробітна плата у розмірі 12 944,82 грн., у червні 2023 року 12 447,03 грн. Розмір середньоденної заробітної плати позивача складає 564,26 грн., сума якої підрахована так: 12 944,82 грн. (заробітна плата за травень 2023 року) + 12 447,03 грн. (заробітна плата за червень 2023 року) / (23 (кількість робочих днів у травні 2023 року) + 22 (кількість робочих днів у червні 2023 року)). Враховуючи зазначене, розмір середнього заробітку складає 564,26 грн. * 131 (робочих днів) = 73 918,06 грн. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача його середній заробіток за весь час затримки починаючи з 26.09.2023 року до 26.03.2024 року у розмірі 73 918,06 грн. (за шість місяців), що і стало підставою для звернення до суду. На підставі викладеного, представник позивача просив задовольнити позов. Ухвалою судді справу призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні, відповідно до ст. 274 ЦПК України, без повідомлення сторін. Про проведення розгляду справи у спрощеному позовному провадженні позивач та відповідач повідомлені належним чином. Заперечення проти такого розгляду справи та відзив на позовну заяву від відповідача судом у встановлений строк не отримано. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. У відповідності до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів. Вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суддя вважає позовну заяву обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення, виходячи із наступного. Основним Законом України\~статтею 43 Конституції України\~передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов`язки, в рівній мірі кореспондується обов`язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати працю працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Позивач [PERSON] працював з 08.11.2013 року на посаді ревізора Департаменту безпеки, Контрольно-ревізійний відділ. 25.09.2023 року був звільнений з посади на підставі ст. 38\~КЗпП України, що підтверджується наказом №Z00/22/09/009 від 25.09.2023 року. При звільненні [PERSON] не було виплачено заборгованість по заробітній платі у загальному розмірі 27 161,27 грн., що підтверджується розрахунковим листком за серпень 2023 року. Разом з тим, як вбачається з наданих відповідачем документів, останнім надано відомості про заборгованість по серпень 2023 року включно. Проте, трудовий договір з позивачем було припинено 25.09.2023 року. Таким чином, в наданих документах не відображено відомості про нараховану позивачу заробітну плату за вересень 2023 року по 25.09.2023 року, у зв`язку з чим позивачем самостійно розраховано суму заробітної плати за вказаний період. Так, як вбачається з довідки про дохід від 29.05.2024 року сума до виплати (після утримання податків та зборів) за липень 2023 року складає 12 953,82 грн., за серпень 2023 року - 14 207,45 грн. Отже, середня заробітна плата позивача, виходячи з нарахувань за останні два повних календарних місяці роботи, складає 13 580,64 грн. Враховуючи те, що у вересні 2023 року останнім робочим днем позивача було 25.09.2023 року, то заборгованість відповідача перед позивачем із заробітної плати за вересень 2023 року складає 10 037,86 грн. (13 580,64 /23 (кількість робочих днів)*17 (кількість фактично відпрацьованих днів у серпні). Таким чином, заборгованість із заробітної плати за липень, серпень, частину вересня складає 37 199,13 грн. (12 953.82 +14 207,45грн. +10 037,86 грн.). Крім того, позивачу не виплачена сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 26.09.2023 року по 26.03.2024 року у розмірі 73 918,06 грн. Як стверджує позивач, до теперішнього часу суми, що йому належать, відповідачем не виплачені. Згідно із\~статтею 43 Конституції України, гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 94 КЗпП України\~передбачено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з\~ст. 97 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Відповідно до\~ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно\~ст. 22 цього Закону\~суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Згідно з частиною першою\~ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до частини першої\~ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у\~статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника (стаття 117 КЗпП України). Відповідно до\~ст. 47 КЗпП України\~роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117\~КЗпП України відповідальність. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване\~Конституцією України, нормами\~Кодексу Законів України про працю,\~Закону України « Про оплату праці», а позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем до 05 травня 2017 року, виконував свої трудові обов`язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримав всі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду. В пункті 5\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», судам роз`яснено, що необхідно враховувати, що норми і гарантії оплати праці, визначені законодавством для працівників підприємств, установ, організацій усіх форм власності, є мінімальними державними гарантіями і тому при договірному регулюванні вони не можуть бути погіршені. Йдеться як про мінімальний розмір заробітної плати, так і про норми оплати праці, зокрема за час простою. Враховуючи, що трудовий договір це угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату (частина перша\~ст. 21 КЗпП України), що обов`язок організувати бухгалтерський облік на підприємстві покладено на власника або уповноважений ним орган, саме відповідач має довести, що він виплатив позивачу заробітну плату. Відповідно до\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до роз`яснень викладених у п. 8\~Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.99 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відповідно до\~ст. 117 КЗпП України, в разі несплати власником або уповноваженим ним органом належних звільненому працівнику сум у встановлені строки, зазначені в 116 цього\~Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні сплатити працівнику його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку або на момент розгляду справи в суді. Вирішуючи позовні вимоги, в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, а саме до дня винесення судового рішення по справі, слід зазначити, що відповідно до п. 20\~Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»\~установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі\~ст. 117 КЗпП\~стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Середньоденна заробітна плата для розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначається за правилами, встановленими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~Постановою КМУ від 08 лютого 1995 року за № 100. Відповідно до п. 2 Порядку, у випадку нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Відповідно до п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Так, 24 березня 2022 року набрав чинності\~Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», яким встановлено, що роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці лише якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Тож у разі перевірки чи виникнення судового спору роботодавцю потрібно буде доводити, що причиною порушення строків виплати зарплати була саме непереборна сила. Враховуючи те, що відповідачем не надано будь-яких доказів на підтвердження або спростування викладених у позовній заяві відомостей, суд вважає за можливе прийняти наданий позивачем розрахунок та стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 73 918,06 грн. Таким чином, суд повно і всебічно з`ясувавши обставини по справі, надані суду докази, прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1\~ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved