Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-11 00:00:00

[PERSON] , [PERSON] 29 березня 2024 року звернулися до суду із позовом, який 14 травня 2024 року уточнили в порядку ст. 49 ЦПК України, про визнання права власності на спадкове майно. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. [INFO] померла [PERSON] , яка до дня смерті була зареєстрована по [ADDRESS] разом з сином - [PERSON] , невісткою - [PERSON] та внуком [PERSON] . Син [PERSON] вступив в управління та володіння спадковим майном після її смерті. [INFO] помер [PERSON] , який до дня смерті був зареєстрований по [ADDRESS] та проживав разом із [PERSON] - дружиною, [PERSON] - сином, [PERSON] - сином, [PERSON] - дочкою. Сини [PERSON] та [PERSON] відмовилися від спадкування після смерті їх батька на користь [PERSON] - матері. Спадкоємцями, які прийняли спадщину після його смерті є: [PERSON] - дружина та [PERSON] - дочка. При зверненні до нотаріуса позивачам було відмовлено у видачі свідоцтва на спадщину, оскільки [PERSON] помер [INFO] , а житловий будинок [ADDRESS] належить колишньому колгоспному двору, головою якого була [PERSON] . Посилаючись на зазначені обставини позивачі просять визнати за [PERSON] , право власності на 1/3 частку житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: [ADDRESS] , та [PERSON] , право власності на 2/3 частки (1/3 як частка в майні колишнього колгоспного двору та 1/3 часка в порядку спадкування майна після смерті її чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] ) даного житлового будинку. Ухвалою судді Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 3 квітня 2024 року відкрито провадження у справі, справу призначено до судового розгляду в порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, витребувано з Самбірської державної нотаріальної контори копії спадкових справ після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , та [PERSON] , який помер [INFO] (а.с. 51). Копія спадкової справи після смерті [PERSON] , який помер [INFO] до суду надійшли 16 травня 2024 року. Крім того, Самбірська державна контора повідомила, що спадкова справа після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , не заводилась (а.с. 54-103). Ухвалою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 13 травня 2024 року відкладено підготовче засідання у даній цивільній справі та залучено до участі в справі в якості співвідповідача [PERSON] (а.с. 127). Ухвалою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 3 червня 2024 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду з викликом учасників справи (а.с. 155). Позивачі та їх представник адвокат Захарко Ю.Ю. у судове засідання не з`явилися, представником позивачів до суду подано заяву про розгляд справи без участі позивачів та представника позивачів, позовні вимоги підтримують, просять задовольнити (а.с. 156). Представник відповідача [PERSON] адвокат Стецяк В.М. подала до суду заяву про розгляд справи без її участі та участі відповідача, позовні вимоги визнають повністю (а.с. 104). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, у якій просить розглянути справу за його відсутності, позов визнає та не заперечує проти його задоволення (а.с. 129). На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, беручи до уваги визнання позову відповідачами, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , про що виконавчим комітетом Стрілковицької сільської ради Самбірського району Львівської області складено актовий запис № 03 та 7 лютого 1996 року видано свідоцтво про смерть [NUMBER] (а.с. 17). Згідно довідки № 40 виданої 08 лютого 2024 року виконавчим комітетом Самбірської міської ради [PERSON] до дня смерті була зареєстрована по [ADDRESS] разом з сином [PERSON] , невісткою [PERSON] та внуком [PERSON] (а.с. 18). [PERSON] 25 квітня 1989 року, як голові колгоспного двору, на підставі рішення № 159 Самбірської міської ради від 23 березня 1989 року виконкомом Стрілковицької сільської ради Самбірського району Львівської області було видано свідоцтво на право особистої власності на жилий будинок [ADDRESS] (а.с. 27). Право власності на даний будинок було зареєстровано за [PERSON] , як за головою колгоспного двору, що підтверджується довідкою Самбірського міжміського БТІ від 26.02.2024 року № 416 (а.с. 28). Згідно довідки виконавчого комітету Самбірської міської ради від 13.03.2023 року домогосподарство по [ADDRESS] відноситься до суспільної групи - колгоспний двір і станом на 1 липня 1990 року були зареєстровані : [PERSON] - голова, [PERSON] - син, [PERSON] - невістка, [PERSON] - онук (а.с. 31). Згідно з записами у по господарській книзі за 1986 - 1990, 1991 - 1995 роки домогосподарство належало до суспільної групи - колгоспний двір (а.с.29-30). [PERSON] народився [INFO] , про що складено актовий запис №36 від 20 липня 1961 року і Самбірським районним бюро ЗАГСу Львівської області видано свідоцтво про народження [NUMBER] . У вказаному свідоцтві його матір`ю вказано [PERSON] (а.с. 19). [PERSON] помер [INFO] , про що виконавчим комітетом Стрілковицької сільської ради Самбірського району Львівської області складено актовий запис № 29 та 15 жовтня 2014 року видано свідоцтво про смерть [NUMBER] (а.с. 20). Згідно довідки № 45 виданої 13 лютого 2024 року виданого виконавчим комітетом Самбірської міської ради [PERSON] до дня смерті був зареєстрований по [ADDRESS] разом з [PERSON] - дружиною, [PERSON] - сином, [PERSON] - сином, [PERSON] - дочкою (а.с. 21). [PERSON] , [PERSON] відмовилися від спадкування після смерті їх батька на користь матері [PERSON] (а.с. 25, 26). Факт реєстрації шлюбу між [PERSON] та [PERSON] підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу [NUMBER] (а.с. 22). Факт родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] підтверджується свідоцтвом про її народження [NUMBER] , в якому батьком зазначено [PERSON] (а.с. 23). Державним нотаріусом Самбірської державної нотаріальної контори позивачам було відмовлено у видачі свідоцтва на спадщину, оскільки житловий будинок [ADDRESS] належить колишньому колгоспному двору головою якого була [PERSON] , що підтверджується листом № 68/02-14 від 12 січня 2024 року (а.с. 24). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно станом на 29.03.2024 року, відомості щодо зареєстрованого права власності на нерухоме майно, а саме будинок [ADDRESS] - відсутні (а.с. 48). Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосуванню підлягає чинне на той час законодавство, зокрема відповідні норми ЦК Української РСР щодо прийняття спадщини. У разі коли спадщина відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 145/797/15-ц . Оскільки правовідносини, що є предметом судового розгляду, виникли, як до набрання чинності ЦК України 2003 року, так і після, до вказаних правовідносин слід застосовувати як положення ЦК Української РСР 1963 року так і ЦК України в чинній редакції. Так, колгоспний двір, за положеннями Цивільного кодексу Української РСР, визначався як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці. З введенням у дію з 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність» колгоспні двори ліквідовано і питання права власності на майно колишніх колгоспних дворів регулюється нормами ЦК УРСР 1963 року. Правовий режим власності колгоспного двору, виділ частки з колгоспного двору, його поділ, а також підстави втрати права на частку в майні колгоспного двору визначено статтями 120-126 ЦК УРСР 1963 року. Так, згідно зі статтями 120, 123 ЦК УРСР 1963 року майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності і розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. У відповідності до ч. 2 ст. 9 Закону СРСР «Про власність в СРСР», який набрав чинності 01.07.1990 року, майно селянського господарства належить його членам на праві загальної спільної власності, якщо інше не передбачено законодавчими актами союзної і автономної республіки. Пунктом 4 Постанови Верховної Ради УРСР від 26.03.1991 № 885-12 «Про введення в дію Закону Української РСР «Про власність» (що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що правила, які містяться в Законі Української РСР «Про власність» і були передбачені Законом СРСР «Про власність СРСР», застосовуються з дня введення в дію Закону СРСР, тобто з 15 квітня 1991 року. Як роз`яснив Пленум Верховного суду України в п. 6 постанови від 22.12.1995 № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (з наступними змінами) положення статей 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося; г) згідно зі ст.4 Постанови Верховної Ради України "Про введення в дію Закону "Про власність" ( 885-12 ) загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна. На витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності. Розгляд позову про право на майно колишнього колгоспного двору не залежить від вирішення питань землекористування. Порядок ведення по господарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5, а згодом аналогічними Вказівками по веденню по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та Вказівками по веденню по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Відповідно до абзацу 2 пункту 20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників. Отже, застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР без належного з`ясування питання про правильність віднесення будинку до суспільної групи господарств колгоспний двір є помилковим. Як роз`яснено у пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» в редакції, чинній на виникнення спірних правовідносин, правила статті 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 01 липня 1990 року. При припиненні двору з інших підстав (перетворення колгоспу у радгосп, виходу з колгоспу членів двору тощо), а також в разі смерті члена двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору (майна, що збереглося), відкривається після смерті кожного з його колишніх членів. Згідно ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом та заповітом. Згідно ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Згідно стаття 534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (стаття 548 ЦК Української РСР). Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини (частини перша статті 549 ЦК Української РСР). Як встановлено судом житловий будинок [ADDRESS] належав колишньому колгоспному двору, членами якого були: [PERSON] - голова, [PERSON] - син, [PERSON] - невістка, [PERSON] - онук, що підтверджується даними по господарських книг за 1986 - 1990 роки та за 1991 - 1995 роки. Голова колгоспного двору [PERSON] померла [INFO] , після її смерті спадкоємці заяви до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини про прийняття спадщини (частини перша статті 549 ЦК Української РСР) не подавали, спадкова справа після її смерті заведена не була, що підтверджено листом завідувач Самбірської державної нотаріальної контори від 10.04.2024 року (а.с.54). Разом з тим, син спадкоємиці - [PERSON] на час відкриття спадщини був зареєстрований та фактично проживав по [ADDRESS] , що підтверджується відповідними доказами: довідкою Самбірської міської ради та даними по господарських книг. Отже, [PERSON] прийняв спадщину, оскільки фактично вступив в управління або володіння спадковим майном (частини перша статті 549 ЦК Української РСР). [PERSON] та [PERSON] мали право на відповідну частку майна колгоспного двору, проте суду не надано доказів того, що вони у встановлений законом строк зверталися з позовами про витребування частки з майна колишнього колгоспного двору. Відповідно до ст. 16 ЦК України, визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше право не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За правилами ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За положеннями ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частиною 5 ст. 1268 ЦК України встановлено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом). У відповідності до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Згідно ч. 1. ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України). Як встановлено судом [PERSON] помер [INFO] , після його смерті спадкоємцями є: [PERSON] - дружина, [PERSON] - син, [PERSON] - син, [PERSON] - дочка. Із копій матеріалів спадкової справи № 21/2015 вбачається, що позивачі звернулися до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини за законом. Проте їм було відмовлено у видачі свідоцтва на спадщину з тих мотивів, що майно належить учасникам колгоспному двору, частки яких не є визначені (а.с.55-103). В матеріалах даної спадкової справи також містяться заяви [PERSON] та [PERSON] про відмову від спадщини після смерті батька [PERSON] на користь матері - [PERSON] (а.с.56). Таким чином на теперішній час позивачі позбавлені права на спадщину та в позасудовому порядку не мають можливості вирішити це питання. Одним із принципів цивільного судочинства є змагальність сторін, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та відповідно, несе ризик настання наслідків, пов`язаний із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідачі визнали позовні вимоги, не спростували обставини, на які посилаються позивачі. Ураховуючи принцип пропорційності між застосованим заходом та переслідуваною метою, якою є захист порушених прав заявника в аспекті статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримуючись загальних засад цивільного законодавства, таких як справедливість, добросовісність та розумність, та на забезпечення виконання завдань цивільного судочинства щодо ефективного захисту порушених, невизнаних прав та інтересів, з огляду на наведені положення закону, виходячи із меж заявлених позовних вимог та враховуючи встановлені судом обставини справи, а саме: що позивачі набули у спадок спірний будинок, інших спадкоємців, яким би належало право на обов`язкову частку у спадщині кожного з спадкодавців, судом не встановлено, а належність спірного майна до суспільної групи «колгоспний двір» унеможливлює позивачам належним чином оформити свої спадкові права в нотаріальному порядку, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає таке. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Позивачами при зверненні до суду з цим позовом був сплачений судовий збір (а.с. 3). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивачі при зверненні до суду не просили відшкодувати їм понесені судові витрати. Отже, враховуючи такий принцип цивільного судочинства як диспозитивність, понесені позивачами судові витрати при ухваленні рішення не відшкодовуються.

Outcome: approved