Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-23 00:00:00

06 березня 2024 року до Деснянського районного суду міста Києва звернулась [PERSON] ( [ADDRESS] ) з заявою про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю. До участі в справі в якості заінтересованої особи було залучено - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Аніскова Надія Анатоліївна (м. Київ, вул.. Шолом - Алейхема, 5 офіс 147). Вимоги заяви обґрунтовані тим, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про її смерть. Після її смерті відкрилася спадщина на квартиру [ADDRESS] , яка належала їй на підставі рішення про державну реєстрацію від 18.01.2016 року та довідки ЖБК «Дніпровський» від 25.12.2015 року. [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Аніскової Н.А. із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] як спадкоємець четвертої черги згідно ст.1264 ЦК України. Згідно витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 02.02.2024 року була відкрита спадкова справа №04/2024 . Згідно постанови приватного нотаріуса Аніскової Н.А. від 26 лютого 2024 року за N934/02-31 їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом так як документи про підтвердження родинних стосунків не були надані в повному обсязі. По даній справі метою встановлення факту проживання однією сім`єю її та покійної [PERSON] - отримання спадщини, оскільки визнання факту проживання вказаних осіб однією сім`єю не менш п`яти років до дня відкриття спадщини призводить до визнання позивача спадкоємцем четвертої черги відповідно до ст.1264 ЦК України. Встановлення вказаного факту має визначені юридичні наслідки, що виражаються в отриманні статусу спадкоємця четвертої черги. У покійної [PERSON] рідних не було, заповіту вона не залишила. Спадкова справа буда відкрита лише за її заявою про прийняття спадщини. [PERSON] тривалий час була її сусідкою, вони мешкали на одному поверсі з 1988 року. [PERSON] була незаміжньою, дітей та рідних не мала, друзів не набула. Приблизно з 2015 року, постарівши, сусідка [PERSON] зверталася до неї за допомогою . А в 2017 році вона стала звертатися до неї, як до медичного працівника коли хворіла так як до лікарів вона не зверталася взагалі. З цього часу вона частіше почала перебувати у квартирі заявника, так як квартира у неї двокімнатна, а мешкають вони вдвох з чоловіком, в подальшому це були час карантину у зв`язку із розповсюдженням хвороби ковіду-19, а потім і активні військові дії російської агресії. Весь цей час, з грудня 2017 року і по день її смерті [INFO] , вони мешкали однією сім`єю у її квартирі, оплачували комунальні послуги за обидві квартири із спільних коштів, разом харчувалися, їздили влітку автомобілем на її дачу у Вишгородський район, де вона займалася підготовкою овочів та фруктів, а заявник консервувала заготівлю на зиму, яку разом потім використовували. У [PERSON] були свої завдання і в квартирі, так як [PERSON] працює подобово, вона займалася пранням (в пральній машинці), любила гладити, шити. Пошила штори на кухню та кімнату, яку займала. За покупками в магазин не ходила, це робила вона або її чоловік, носильні речі їй також купувала заявник, вона не хотіла ходити по магазинам у зв`язку із небезпекою захворіти на ковід-19 , а потім із активними військовими діями в Україні. Свою квартиру старалася не відвідувати, боялася. Пенсію отримувала віддавала заявнику на господарство. Вказані обставини будуть підтверджені допитаними свідками по окремому списку та довідкою голови ЖБК «Дніпровський». Весь цей період вона не хворіла, інколи скаржилася на ноги, які боліли, але ніколи не відвідувала лікарів. Стало недобре раптово і вона померла у неї на руках. Всі питання по організації поховання були покладені на неї, про що свідчить копії квитанції про придбання ритуальних товарів, копія договору на організацію та проведення поховання, копія свідоцтва про поховання, копія листа Деснянської окружної прокуратури м. Києва про дозвіл на видачу тіла. Рахує, що вона надає достатні та належні докази факту проживання її із спадкодавцем однією сім`єю з 2017 року і до 25 серпня 2023 року безпосередньо спільного проживання у квартирі [ADDRESS] , спільних витрат, ведення спільного бюджету, участі у витратах на утримання житла. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 11 березня 2024 року відкрито провадження по справі за заявою [PERSON] , заінтересована особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Аніскова Надія Анатоліївна про встановлення факту, що має юридичне значення. Відповідно до ухвали суду, яка внесена до протоколу судового засідання від 07.05.2024 року, суд ухвалив забезпечити докази в цивільній справі, шляхом витребування у Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Аніскової Надії Анатоліївни копії спадкової справи №04/2024, заведеної після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . На витяг з протоколу судового засідання від 07.05.2024 року Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Аніскова Надія Анатоліївна направила належним чином завірену копію спадкової справи №04/2024 після померлої [INFO] [PERSON] . Протягом судового розгляду справи заявник, представник заявника вимоги заяви підтримали в повному обсязі. Заінтересована особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Аніскова Надія Анатоліївна до судового розгляду не з`явилась. Представник заінтересованої особи - Київської міської ради до судового розгляду не з`явився. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка голова правління ЖБК «Дніпровський» [PERSON] надав свідчення про дружні, сімейні відносини між заявником та померлою [PERSON] . Додатково повідомив, що в квартирі був при зміні батарей приблизно в 2017-2018 чи 2019 році. З якого часу [PERSON] проживала з заявницею він не знає. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] (подруга заявника) повідомила, що з заявницею спілкується давно і постійно, бувала в квартирі заявниці по 10 разів на місяць в різний час доби. Підтвердила, що [PERSON] в квартирі заявниці проживала з 2017 року, мала свою кімнату з меблями, готувала їжу на всю сім`ю, шила та в`язала. [PERSON] та заявниця мали спільний бюджет - пенсія [PERSON] та заробітна плата заявниці. Також, свідок зазначила, що не проживає в цьому будинку з 2004 року однак дуже часто буває у заявниці. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] . Причина смерті - хронічна ішемічна хвороба серця. [PERSON] була зареєстрована за адресою - [ADDRESS] з 05.09.1974 року по 28.08.2023 року. 02 лютого 2024 року заявник подала заяву про прийняття спадщини. Спадкова справа була відкрита 02 лютого 2020 року. Постановою приватного нотаріуса Аніскової Н.А. від 26 лютого 2024 року за N934/02-31 на підставі ст..5 Закону «Про нотаріат» [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, так як документи про підтвердження родинних стосунків не були надані в повному обсязі. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції встановлене право на ефективний спосіб захисту прав, що означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Право на суд не є абсолютним, а судового розгляду потребують ті справи, в яких є «спір» про «право», реальний і серйозний, який може стосуватися як самого існування права, так і сфери його дії (справа Аллан Якобсон проти Щвеції). Результат проваджень має бути значущим для відповідного права (наприклад, Ulyanov v. Ukraine (dec.) (Ул`янов проти України)). Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі "Голден проти Сполученого королівства" та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про: 1) обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи; 1-1) обмеження фізичної особи у відвідуванні гральних закладів та участі в азартних іграх; 2) надання неповнолітній особі повної цивільної дієздатності; 3) визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою; 4) усиновлення; 5) встановлення фактів, що мають юридичне значення; 6) відновлення прав на втрачені цінні папери на пред`явника та векселі; 7) передачу безхазяйної нерухомої речі у комунальну власність; 8) визнання спадщини відумерлою; 9) надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку; 10) примусову госпіталізацію до протитуберкульозного закладу; 11) розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб. У порядку окремого провадження розглядаються також справи про надання права на шлюб, про розірвання шлюбу за заявою подружжя, яке має дітей, за заявою будь-кого з подружжя, якщо один з нього засуджений до позбавлення волі, про встановлення режиму окремого проживання за заявою подружжя та інші справи у випадках, встановлених законом. У випадках, встановлених пунктами 1, 3, 4, 9, 10 частини другої цієї статті, розгляд справ проводиться судом у складі одного судді і двох присяжних. Відповідно до вимог ст. 1264 ЦК України встановлено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Статтею 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. У п. 6 рішення від 3 червня 1999 р. № 5-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п. При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила ч. 2 ст. 3 СК України. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності СК України. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Приймаючи рішення Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до положень ст. 1 ЦПК України 2004 року завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно з вимогами ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Відповідно до ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Протягом судового розгляду справи заявником не було доведено фактів ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, а наданими показами свідків дані обставини підтвердженні бути не можуть. Інших доказів стороною заявника надано не було. Також, суд ставиться критично до наданої головою правління ЖБК «Дніпровський» [PERSON] Довідки № 6 від 26 лютого 2024 року, оскільки викладена в цій інформацію про спільне приживання [PERSON] разом з [PERSON] «десь з кінця 2017 року», не була підтверджена [PERSON] під час допиту в якості свідка під присягою.

Outcome: dismissed