Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-05 00:00:00

Рух справи 02.11.2021 вказана позовна заява, датована 27.10.2021, за підписом представника позивача - адвоката Юхименко Ю.Ю. (діє на підставі ордеру), надійшла до Сосницького районного суду Чернігівської області. В позові ставиться питання про стягнення з відповідача: - заборгованості за кредитним договором № 426152543 від 19.09.2019 у розмірі 19 340,00 грн; - 2 270,00 грн судового збору та 2 500,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. Ухвалою Сосницького районного суду Чернігівської області від 10.01.2022 відповідну справу передано за підсудністю до Солом`янського районного суду міста Києва. 04.02.2022 справа надійшла до Солом`янського районного суду міста Києва з супровідним листом Сосницького районного суду Чернігівської області від 01.02.2022. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.02.2022 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Зуєвич Л.Л.. Справу фактично по реєстру передано судді 08.02.2022. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 14.02.2022 вказану позовну заяву прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (письмового провадження). Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України /далі - ЦПК України/). Обґрунтування позову Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 19.09.2019 між ТОВ "Манівео Швидка Фінансова Допомога" та [PERSON] було укладено кредитний договір № 426152543 у формі електронного документу з використанням електронного підпису. В позові звертається увага на те, що вказаний кредитний договір був підписаний відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора № 3А3Т3Т5К, який був відправлений на номер телефону, вказаний Позичальником у Заявці на отримання грошових коштів Як вказує позивач, за умовами кредитного договору, відповідач отримала у тимчасове платне користування грошові кошти в сумі 5 000,00 грн строком на 30 днів зі сплатою 0,01% від суми кредиту за кожний день користування кредитом. При цьому, зі слів позивача, факт надання відповідачці кредитних коштів підтверджується платіжним дорученням від 19.09.2019. Як стверджує позивач, додатковою угодою до кредитного договору № 426152543 сторонами було продовжено строк кредитування на 30 днів з 19.10.2019 та збільшено відсоткову ставку до 1,70% в день від суми кредиту. В позові зауважується, що право грошової вимоги до відповідача позивач має на підставі договору факторингу № 05/0820-01 від 05.08.2020, укладеного з ТОВ "Таліон Плюс", який в свою чергу, набув таке право від первісного кредитора в результаті укладення договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018. Як вказує позивач, загальна сума заборгованості відповідача за кредитним договором становить 19 340,00 грн з яких: 5 000,00 грн - заборгованість по кредиту, 11 850,00 грн - заборгованість по процентам, 2 490,00 грн - заборгованість по штрафам та пені. Разом з тим, позивач звертає увагу на те, що 31.08.2020 відповідачу було направлено вимогу про усунення порушення виконання зобов`язання щодо сплати заборгованості, яка станом на дату подання позову залишилась невиконаною. У зв`язку з викладеним позивач просить захистити порушені майнові інтереси шляхом ухвалення рішення про задоволення позовних вимог. Щодо правової позиції відповідача В матеріалах справи міститься відзив на позовну заяву від 29.11.2021, який надійшов 10.12.2021 до Сосницького районного суду Чернігівської області, за підписом представника відповідачки - адвоката Філоненко Я.В. (діє на підставі ордеру), в якому сторона відповідача просить в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі (а.с. 87-88). У відзиві звертається увага на те, що заборгованість за кредитним договором № 426152543 від 19.09.2019 погашена в повному обсязі в межах виконавчого провадження № [NUMBER], яке було відкрито приватним виконавцем Дорошкевич В.Л., з примусового виконання виконавчого напису, вчиненого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С. про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ "ФК "Онлайн Фінанс" заборгованості в сумі 23 594,00 грн. При цьому, вказується, що хоча відповідний виконавчий напис в подальшому було скасовано рішенням Печерського районного суду міста Києва від 14.04.2021 у справі № 757/10492/21ц, кошти, списані на рахунок позивача в розмірі 23 594,00 грн відповідачу повернуті не були. Вказані обставини, зі слів представника відповідача, підтверджуються відповіддю приватного виконавця від 04.01.2021 вих. № 307. Відповідач просить врахувати, що стягнення заборгованості в межах виконавчого провадження № [NUMBER] відбулося примусовим шляхом без згоди відповідачки. Разом з тим, у відзиві наголошується, що долучені до позову документи не підтверджують наявність правовідносин між позивачем та відповідачем, не підтверджують факт підписання договору в електронному форматі, не підтверджують наявність заборгованості у заявленому розмірі. Щодо доводів, викладених у відповіді на відзив В матеріалах справи міститься відповідь на відзив на позовну заяву від 06.01.2022, який надійшов 12.01.2022 до Сосницького районного суду Чернігівської області, за підписом представника позивача - адвоката Юхименко Ю.Ю. (діє на підставі ордеру), в якому сторона позивача виклала свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень і мотивів їх відхилення (а.с. 168-171). Представник позивача вказує, що рішенням Печерського районного суду міста Києва від 14.04.2021 у справі № 757/10492/21-ц, виконавчий напис № 57189 від 02.10.2020, виданий приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С. про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ "ФК "Онлайн Фінанс" заборгованості в сумі 20 540,00 грн, було визнано таким, що не підлягає виконанню. Звертає увагу на те, що відповідач може звернутися до суду з позовом про повернення безпідставно набутих коштів на підставі ст. 1212 ЦК України, які були стягнуті в межах виконавчого провадження, відкритого на виконання вказаного виконавчого напису. Крім того, зауважує, що до позовної заяви не долучено копії договору, на який посилається представник відповідача у відзиві, посилаючись на відповідь приватного виконавця від 04.01.2021, а відтак твердження представника відповідача про відсутність заборгованості не підкріплені відповідними доказами. Щодо посилань представника відповідача на те, що долучені до позову документи не підтверджують наявність правовідносин між позивачем та відповідачем, факт підписання договору в електронному форматі та наявність заборгованості у заявленому розмірі, позивач вказує, що вони є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки представник позивача звернувся з адвокатськими запитами до ТОВ "Манівео Швидка Фінансова Допомога" та ТОВ "Таліон Плюс" з проханням надати копію договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 з додатками, які позивач отримав вже після подання позову та просить долучити до матеріалів справи. Фактичні обставини справи, встановлені судом Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне. Представником позивача долучено роздруківку договору № 426152543 від 19.09.2019, укладеного між ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" та [PERSON] , п. 1.1 якого передбачено, що за цим договором товариство зобов`язується надати позичальникові кредит без конкретної споживчої мети на суму 5 000,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, нараховані згідно п. 1.4 договору (а.с. 10-12). Положеннями п.п. 1.2, 1.3, 1.4 договору № 426152543 від 19.09.2019 передбачено, що строк дії договору починається з моменту його укладення та становить 30 днів. Кредит надається строком на 30 днів. Нарахування процентів за користування кредитом здійснюється 0,01 процентів від суми кредиту за кожний день користування кредитом, починаючи з першого дня перерахування суми кредиту до закінчення строку кредиту, визначеного в п. 1.3, цього Договору. 19.10.2019 між сторонами укладено додаткову угоду до договору № 426152543 від 19.09.2023, п. 3 якої передбачено, що починаючи з 19.10.2019, позичальник сплачує за користування кредитом 1,70% в день від суми кредиту згідно Додаткової угоди (а.с. 14). Також, до позовної заяви долучено документ з назвою "Виписка з особового рахунка за Кредитним договором № 426152543" (а.с. 15) зі змісту якого вбачається, зокрема, що заборгованість позичальника перед ТОВ "ФК "Онлайн Фінанс" станом на 05.08.2020 складає 19 340,00 грн з яких: -5 000,00 грн - прострочена заборгованість за сумою кредиту; -11 850,00 грн - прострочена заборгованість за процентами; -2 490,00 грн - строкова заборгованість за штрафами та пенею. Зі змісту платіжного доручення від 19.09.2019 вбачається, що ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" здійснило переказ відповідачці на суму 5000,00 грн з призначенням платежу, зокрема: "переказ коштів згідно договору № 426152543 від 19.09.2019, [PERSON] " (а.с. 28). Згідно довідки ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" від 02.07.2021 вбачається, що 28.01.2020 право вимоги за кредитним договором № 426152543 від 19.09.2019 було відступлено ТОВ "Таліон Плюс" на підставі Договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 (а.с. 31). Зі змісту п.п. 2.1, 2.3 договору факторингу № 05/0820-01 від 05.08.2020 (а.с. 32-37), який був укладений між ТОВ "ФК "Онлайн Фінанс" та ТОВ "Таліон Плюс" вбачається, що згідно умов цього договору Клієнт зобов`язується відступити Фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а Фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату та на умовах, визначених цим Договором. Розмір оплати послуг Фактора за надання фінансування Клієнту за цим Договором за кожен Реєстр прав вимоги становить 100,00 грн, що сплачуються Клієнтом протягом 5 днів з дати складання кожного реєстру прав вимог на банківський рахунок Фактора, зазначений у відповідному пункті цього договору. З Реєстру прав вимоги № 1 від 05.08.2020 вбачається. що право вимоги за Договором № 426152543 від 19.09.2019 було відступлено ТОВ "ФК "Онлайн Фінанс" (а.с. 46). Представником відповідача разом з поданням відзиву до матеріалів справи долучено відповідь приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Дорошкевич В.Л. про те, що на примусовому виконанні у приватного виконавця перебувало виконавче провадження № [NUMBER] з примусового виконання виконавчого напису № 57189 від 02.10.2020 виданого приватним нотаріусом Горай О.С. про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ "ФК "Онлайн Фінанс" заборгованості в сумі 20 540,00 грн. Боржником заборгованість погашена у повному розмірі. У зв`язку з такими обставинами, 17.12.2020, приватним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 ЗУ "Про виконавче провадження" (а.с. 89). Зі змісту виконавчого напису від 02.10.2020, вчиненого приватного нотаріуса Житомирського нотаріального округу Гораєм О.С., зареєстрованого за № 57189, вбачається, що його вчинено на підставі кредитному договору № 426152543 від 19.09.2019, укладеного між ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" та [PERSON] . Представником позивача долучено до матеріалів справи копії договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018, що був укладений між ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" та ТОВ "Таліон Плюс" згідно умов якого, Клієнт зобов`язується відступити Фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а Фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату та на умовах, визначених цим Договором (а.с. 155-161). Крім того, до матеріалів справи долучено довідку щодо дій позичальника в ІТС "Манівео швидка фінансова допомога" за підписом директора ТОВ "Таліон плюс" Патіюка В.В. (а.с. 16); роздруківку правил надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту продукту "смарт" ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" (а.с. 17-20); роздруківку алгоритму дій споживча в ІТС ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" (а.с. 21-26); заявку на отримання грошових коштів в кредит від 19.09.2019 за підписом представника ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" - Сухорукової Х. (а.с. 27); вимогу про усунення порушення виконання зобов`язання адресовану відповідачці від 31.08.2020 зі списком згрупованих відправлень від 31.08.2020 /а.с. 29-30/; додаткові угоди від 05.08.2020 (а.с. 41), від 10.08.2020 (а.с. 42) до договору факторингу № 05/0820-01 від 05.08.2020; виписку щодо ТОВ "ФК "Онлайн Фінанс" з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 49-50); постанову про відкриття виконавчого провадження № [NUMBER] (а.с. 98-99); копію позовної заяви про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню (а.с. 176-178). Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права Згідно ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу країни (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. У ч. 2 цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однією зі сторін має бути досягнуто згоди. Як вказано у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.01.2019 у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). Суд бере до уваги, що відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18), ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. При цьому, суд враховує, що матеріали справи не містять відомостей про те, що договір, на підставі якого заявлено позовні вимоги у даній справі, у встановленому законом порядку оспорювався чи визнавався недійсним. Разом з тим, суд бере до уваги правові висновки, наведені, зокрема, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 26.10.2022 у справі № 333/5483/20 (провадження № 61-19321св21), а саме: «Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (у редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 (у редакції, чинній на час вирішення справи судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій). Таким чином, виписка за картковим рахунком може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом апеляційної інстанції у сукупності з іншими доказами». Відповідна правова позиція Верховного Суду є сталою, та викладена у багатьох постановах, зокрема у постанові від 22.04.2024 у справі № 559/1622/19 (провадження №61-12049св23), також зазначено, що: доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Виписки за картковими рахунками (за кредитним договором) можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором Разом з тим, долучений позивачем до матеріалів справи документ з назвою "Виписка з особового рахунка за Кредитним договором № 426152543" (а.с. 15) не містить господарських операцій, а тому фактично є розрахунком заборгованості. Як зазначено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 27.03.2020 у справі № 703/3063/18, від 14.07.2021 у справі № 641/2207/18 наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості не є безспірним доказоміснування між сторонами договірних відносин та розміру боргу. Суд наголошує, що у справі, що є предметом розгляду, ставлячи питання про стягнення з відповідача суми заборгованості позивач в якості єдиного доказу її існування у визначеному ним розмірі надає лише односторонньоскладений самим позивачем документ - розрахунок заборгованості. При цьому, суд наголошує, що обґрунтований розрахунок сум, що стягуються, є складовою змісту позову(фактично його обгрунтуванням), а не доказом у справі (див. п. 3 ч. 3 ст. 175 ЦПК України). Водночас, суд звертає увагу на те, що основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальністьсторін та диспозитивність(пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує(концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. постанову Великої палати Верховного Суду від 11.10.2023 № 756/8056/19, провадження № 14-94цс21). За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19 (провадження № 12-95гс20) у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах.Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини. Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права, позивач повинендовестиналежними, допустимими та достовірними доказамипідстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини. Як зазначено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17.08.2022 у справі № 757/37126/18 (провадження № 61-406св21) загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовних вимог, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру відсотків та пені, наявності доказів, що їх підтверджують). Як вказано у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15.11.2023 № 204/5103/21 (61-7279св23), від 12.10.2023у справі № 308/3956/15-ц (провадження № 61-8074св22), від 22.06.2022 у справі № 296/7213/15 (провадження № 61-10125св21):суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Натомість у справі, що є предметом розгляду позивачем належних та допустимих доказів, на яких ґрунтується наданий ним розрахунок заборгованості відповідача суду не надано, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості здійснити перевірку правильності здійснених нарахувань. Пунктом 4 частини 2 ст. 43 ЦПК України передбачено, що учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Частиною 1 ст. 44 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Разом з тим, суд зауважує, що відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальностісторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довестиобставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справиабо витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Частинами 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Положеннями ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Відповідно до ч. 5 ст. 177 ЦПК України позивачзобов`язаний додати до позовної заяви всінаявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів). Частинами 2, 4 статті 83 ЦПК України унормовано, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомитисуд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У пунктах 6, 7 частини другої статті 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи зобов`язанівиконувати процесуальні дії у встановлені закономабо судом строки, виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Встановлення законом процесуальних строків передбачено з метою дисциплінування учасників цивільного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених ЦПК України певних процесуальних дій. Інститут строків у цивільному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у цивільних відносинах, а також стимулює учасників цивільного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01.11.2023 № 686/15112/22, провадження № 61-5229св23). Згідно з ч. 1 ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Як зазначено у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16.11.2023 у справі № 757/19682/18-ц (провадження № 61-11480св23), від 16.11.2023 у справі № 344/1404/22 (провадження № 61-5922св23), від 08.11.2023 у справі № 442/7748/20 (провадження № 61-4119св22), від 13.01.2021 у справі № 264/949/19 (провадження № 61-16692св19): вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалисядо суду першої інстанції, суд повинен врахувати як вимоги ч. 1 ст. 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні. Суд повинен врахувати як вимоги ч. 1 ст. 44 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої правата виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи (див. постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12.06.2023 у справі № 205/7739/21 /провадження № 61-3175св23/, від 16.11.2023 у справі № 757/19682 /провадження № 18-ц (61-11480св23/). Суд наголошує, що справа перебуває у провадженні суду з листопада 2021 року, а отже у позивача (який є професійним учасником ринка фінансових послуг), у випадку добросовісного користування своїми процесуальними правами, було достатньо часу для того, щоб подати всі докази у справі, проте він, користуючись своїми правами на власний розсуд, необхідних доказів, в т.ч. тих, що мають виключне значення для розгляду даної справи протягом всього цього часу до суду не подав та про те, що такі докази з об`єктивних причин не можуть бути подані у встановлений законом строк, - суд не повідомляв, з клопотанням про витребування доказів до суду не звертався, з огляду на що суд вирішив спір за наявними матеріалами справи. Крім того, суд вважає за можливе звернути увагу на наступне. Як неодноразово зауважував Верховний Суд у своїх постановах, розумністьхарактерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема постанову Верховного Суду від 25.01.2023 у справі № 378/962/19 (провадження № 61-5893св21). Як стверджує відповідач, заборгованість за кредитним договором № 426152543 від 19.09.2019 відсутня, оскільки сплачена в межах виконавчого провадження № [NUMBER] з примусового виконання виконавчого напису № 57189 від 02.10.2020 виданого приватним нотаріусом Горай О.С. Дійсно, за умови того, що рішенням Печерського районного суду міста Києва від 14.04.2021 у справі № 757/10492/21-ц, виконавчий напис № 57189 від 02.10.2020, визнано таким, що не підлягає виконанню, відповідач має право звернутися до суду з позовом про повернення безпідставно набутих коштів, які були стягнуті в межах виконавчого провадження відкритого на виконання вищевказаного виконавчого напису, на підставі ст. 1212 ЦК України. Разом з тим, з аналізу єдиного реєстру судових рішень подання такого позову [PERSON] не вбачається. Водночас, відповідачем у справі факт отримання коштів в межах виконавчого провадження № [NUMBER] не заперечується, як і не спростовується, що після визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, стягнуті на його підставі кошти повернуті [PERSON] не були. Отже, з огляду на застосування категорії «розумності», вбачається, що на даний час стягнення спірної суми коштів фактично матиме наслідком подвійне стягнення на підставі одного і того ж кредитного договору. З огляду на все наведене в сукупності, зокрема, те що позивачем не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження порушення боржником своїх зобов`язань та їх розміру, вимоги про стягнення заборгованості з відповідача задоволенню не підлягають. При цьому, суд враховує, що як зазначено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16.06.2021 у справі № 756/3115/17 (провадження № 61-18653св20) реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Європейський суд з прав людини зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20.02.2014). З огляду на відмову у задоволенні позовних вимог, понесені позивачем судові витрати у справі покладаються на позивача. Щодо витрат відповідача на правничу допомогу У відзиві на позовну заяву, зокрема, ставиться питання про стягнення з відповідача на користь позивача 10 000,00 грн судових витрат. Як вказано у постанові Верховного Суду від 26.07.2023 у справі № 160/16902/20 (провадження № К/9901/24445/21) зазначення у прохальній частині позову узагальненої вимоги про стягнення судових витрат за результатами вирішення спору не може розцінюватись як належне звернення до суду із заявою про відшкодування судових витрат (в тому числі на правову допомогу), адже за такого викладу прохальної частини, без наведення жодних мотивів та обґрунтувань суд фактично позбавлений можливості встановити склад таких витрат, факт їх понесення та розмір Суд враховує, що відповідно до ч. 1, 3 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. У відзиві на позовну заяву вказано, що відповідач очікує понести судові витрати у вигляді послуг на правничу допомогу орієнтовно у розмірі 10 000,00 грн. Отже, наразі матеріали справи остаточного розміру витрат відповідача на правничу допомогу та доказів на їх підтвердження не містять. Суд зазначає, що ч. 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14- 382цс19) зробила висновок, що «вимога частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні». Як зазначено у постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Разом з тим, у постанові Верховного Суду від 23.06.2022 у справі № 607/4341/20 (провадження №61-18451св20) вказано, що обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо) (висновки, викладені Верховним Судом у постановах у справах № 821/227/17, № 726/549/19, № 810/3806/18). Такі ж висновки щодо застосування норм права викладені Верховним Судом у постановах від 15.04.2020 у справі № 199/3939/18-ц та від 09.06.2020 у справі № 466/9758/16-ц. Разом з тим, суд звертає увагу на те, що як зазначено у постанові Верховного Суду від 02.03.2023 у справі № 5019/1274/11 з огляду на те, що склад і розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, підлягають доведенню, то у разі ненадсилання копій відповідних доказів іншій стороні фактично матиме наслідком порушення принципу змагальності та неможливості іншим учасникам судового розгляду бути ознайомленим із їхнім змістом. Вказані обставини, у свою чергу, позбавляють можливості іншу сторону надати свої заперечення щодо обсягів витрат, а також правильності їх обрахунку. Суд також звертає увагу, що як зазначено у постанові Верховного Суду від 02.02.2023 у справі № 915/606/21, суд порушує принцип змагальності сторін, якщо самостійно з власної ініціативи здійснює за сторону доведення обставин, що мають значення для вирішення питання розподілу судових витрат. Оскільки наразі матеріали справи не містять визначення конкретного розміру та документів на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу, які відповідач сплатив або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, то суд вважає передчасним вирішення питання щодо відшкодування таких судових витрат (на правничу допомогу). Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed