Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-05 00:00:00

11.08.2022 через підсистему «Електронний суд» позивачка, інтереси якої представлені адвокатом Шаповаловим А.М., звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом, в якому просила: 1) визнати недійсним кредитний договір (reference 2614716) від 13.01.2022, укладений між ТОВ «Глобал Кредит» та [PERSON] ; 2) зобов`язати ТОВ «Глобал Кредит» спростувати недостовірну інформацію стосовно укладеного кредитного договору (reference 2614716) від 13.01.2022 між ТОВ «Глобал Кредит» та [PERSON] та існуючої заборгованості за позивачкою перед ТОВ «Глобал Кредит» шляхом внесення змін до інформації, що міститься в Українському бюро кредитних історій у кредитній історії [PERSON] , про недійсність вказаного кредитного договору; 3) стягнути з ТОВ «Глобал Кредит» на користь позивачки моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн. та стягнути понесені судові витрати. Позов обґрунтовує тим, що у період часу з 13.01.2022 по 14.01.2022 невстановленою особою, шахрайськими діями було взято у позику від імені позивачки грошові кошти у декількох фінансових установах, зокрема у ТОВ «Глобал Кредит», на суму 2000,00 грн.. Зазначає, що підрозділом дізнання Дарницького УП ГУНП у місті Києві внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12022105020000169 від 15.01.2022 за заявою [PERSON] від 14.01.2022. Вказує, що у зв`язку з шахрайськими діями, які були пов`язані з використанням паспорту позивачки, було анульовано паспорт громадянина України Серії [NUMBER] від 17.06.2014, який видано Дарницьким РВ ГУ ДМС України в м. Києві. Після чого позивачка отримала паспорт громадянина України з безконтактним електронним носієм № [NUMBER] від 20.01.2022. Зазначає, що представник позивачки неодноразово звертався з запитами до ТОВ «Глобал Кредит», однак жодної відповіді не надійшло. Вказує, що позивачка не підписувала письмово та не мала наміру укладати кредитний договір (reference 2614716) від 13.01.2022 з ТОВ «Глобал Кредит», а тому позивачка не є зобов`язаною стороною цього договору. Позивачка вважає, що кредитний договір reference 2614716) від 13.01.2022, окрім вказаних порушень норм його укладання, є несправедливим, оскільки передбачає такі обов`язки позивача, які порушують його права та інтереси. Крім того, з 13.01.2022 по 14.01.2022 на ім`я [PERSON] внаслідок шахрайських дій було відкрито декілька карткових рахунків у різних банках, в тому числі в АТ «Ощадбанк». Крім того, у зв`язку з відсутністю спеціальних знань в галузі права, вона була змушена звернутися за професійною правничою допомогою до юридичної компанії, в касу якої нею було сплачено 10 000,00 грн, які є її збитками, спричиненими з вини відповідача. Крім цього, позивачка зазначила, що з моменту виникнення даної ситуації вона постійно знаходиться в стані сильного душевного схвилювання, у зв`язку з цим позивач не може нормально функціонувати та взаємодіяти з навколишнім середовищем, родиною та особами близького кругу спілкування, а тому, просить стягнути з відповідача моральну компенсацію у розмірі 10 000, 00 грн. Вказані обставини зумовили позивачку звернутися до суду за захистом своїх прав про визнання спірного договору недійсним на підставі ст. 215, ч. 3 ст. 203 ЦК України, оскільки волі на укладення договору з її сторони не було, відповідно, ніяких зобов`язань перед відповідачем вона не має, а також, стягнення з відповідача матеріальної у виді спричинених збитків та моральної шкоди. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.08.2022 вищевказана позовна заява надійшла в провадження судді Сіромашенко Н.В. Ухвалою суду від 17.08.2022 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судове засідання позивачка та її представник не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися належним чином, від представника позивачки надійшла заява, в якій останній просив розгляд справи проводити за відсутністю позивачки та її представника, позову заяву підтримують в повному обсязі, проти ухвалення рішення не заперечують. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, причину неявки до суду не повідомив, відзив на позовну заяву не подав. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, причину неявки до суду не повідомив. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, з Витягу з Українського бюро кредитних історій щодо фінансових зобов`язань [PERSON] 13.01.2022 за договором (reference 2614716) на ім`я [PERSON] у ТОВ «Глобал Кредит» оформлено кредит на суму 2000,00 грн. строком до 12.02.2022. Також, серед іншого, судом встановлено, що 31.01.2022, 20.05.2022, 27.06.2022, засобами поштового зв`язку, представником позивача на адресу відповідача направлено запити з проханням надати інформацію щодо того чи було укладено між ТОВ «Глобал Кредит» та [PERSON] кредитний договір і в разі наявності зазначеного договору надати належним чином засвідчену його копію.Однак, жодної відповіді на вищевказані запити отримано не було. Крім того, 14.01.2022 позивачка звернулась до Дарницького управління поліції ГУ НП у м. Києві із заявою про вчинення кримінального правопорушення, яке має ознаки складу злочину, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України. У судовому засіданні судом встановлено, що у період часу з 13.01.2022 по 14.01.2022 невстановлена особа, шахрайським шляхом, а саме взяла в займ від імені [PERSON] грошові кошти у ТОВ «Глобал Кредит» 2000,00 грн.. Відповідно до частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною першоюстатті 626 ЦК Українивизначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (стаття 638 ЦК України). Відповідно до ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним. Підстави, умови, правові наслідки недійсності правочинів визначаються нормами глави 16 ЦК «Правочини» (статті 215-236). Положеннями статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до положень статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. В роз`ясненнях Пленуму Верховного Суду України у п.п. 7, 8 Постанови № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (п. 8 Постанови). Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач наголошувала, що вона не укладала та не підписувала спірний кредитний договір, її волі на укладення договору не було, а договір з фінансовою установою було укладено сторонніми особами, з незаконним використанням її персональних даних, внаслідок чого вона стала жертвою шахрайських дій невідомих осіб, які використали її персональні дані та заволоділи грошовими коштами, які відповідачем були перераховані на банківську картку шахраїв. Тому, оскільки у неї було відсутнє волевиявлення на укладення цього правочину, тому його необхідно визнати недійсним в установленому законом порядку. Доказів щодо зворотного суду надано не було. Отже, судом встановлено відсутність волевиявлення позивача на укладання спірного договору, а тому, у суду відсутній обґрунтований сумнів щодо достовірності цих обставин. Відповідно до правового висновку, який викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 червня 2020 року у справі № 761/26618/15-ц у разі встановлення відсутності волевиявлення особи на укладання спірного правочину такий договір має бути визнаний недійсним. Про відсутність волі на укладення правочину або невідповідність волевиявлення у момент вчинення правочину, що є підставою для визнання його недійсним, йдеться у постановах КЦС ВС від 6 березня 2019 року у справі № 145/374/17 та від 22 березня 2019 року у справі № 394/559/17. Таким чином, з огляду на викладене вище, суд вважає, що позов в частині визнання договору недійсним є обґрунтований та підлягає задоволенню. Згідно зі ст.3 ЗУ «Про організацію формування та обігу кредитних історій», кредитна історія - це сукупність інформації про юридичну або фізичну особу, що її ідентифікує, відомостей про виконання нею зобов`язань за кредитними правочинами, іншої відкритої інформації відповідно до Закону. Користувач Бюро - юридична або фізична особа - суб`єкт господарської діяльності, яка укладає кредитні правочини та відповідно до Договору надає і має право отримувати інформацію, що складає кредитну історію. Згідно з ч.1, 4, 5, 6, 7 ст.277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Якщо недостовірна інформація міститься у документі, який прийняла (видала) юридична особа, цей документ має бути відкликаний. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Відповідно до ч.1 ст.5 ЗУ «Про організацію формування та обігу кредитних історій», джерелами формування кредитних історій є відомості, що надаються Користувачем до Бюро за письмовою згодою суб`єкта кредитної історії відповідно до цього Закону. Отже, в судовому засіданні було встановлено недійсність кредитного договору (reference 2614716) від 13.01.2022, укладеного між [PERSON] та ТОВ «Глобал Кредит». Суд звертає увагу на те, що позовна вимога про зобов`язання відповідача спростувати недостовірну інформацію стосовно укладеного кредитного договору (reference 2614716) від 13.01.2022 та існуючої заборгованості за [PERSON] перед ТОВ «Глобал Кредит» шляхом внесення змін до інформації, що міститься в Українському бюро кредитних історій у кредитній історії [PERSON] , про недійсність кредитного договору (reference 2614716) від 13.01.2022 є похідною позовною вимогою, а тому також підлягає задоволенню. Крім того, проаналізувавши зміст даної недостовірної інформації, суд вважає, що вона дає можливість зробити висновок про непорядність позивача, як про недобросовісного позичальника, його сумнівні ділові якості та здатність виконувати свої зобов`язання. За таких обставин, суд доходить висновку, що вищевказану недостовірну інформацію слід визнати неправомірною та зобов`язати відповідача її спростувати. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 10 000 грн. слід зазначити наступне. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких уфізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. При цьому, розмір грошового відшкодування моральної шкоди повинен визначатись судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, судам необхідно враховувати роз`яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Відповідно до вимог п.5 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають:наявність такої шкоди,протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру,за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Верховний Суд упостанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17зробив висновок, що «..адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого». Враховуючи наведене вище та вимоги чинного законодавства, суд вважає вимоги щодо стягнення з відповідача моральної шкоди безпідставними та недоведеними та такими, що не підтверджені належними, допустимими та достатніми доказами, оскільки, позивачем не доведено самого факту заподіяння моральної шкоди відповідачем,протиправних діянь з його боку, а також, не зрозуміло, з яких міркувань позивач виходила, визначаючи розмір моральної шкоди. А тому, суд вважає, що позов в цій частині необґрунтований, відтак задоволенню не підлягає. Крім того, у позовній заяві позивач зазначила, що у зв`язку з відсутністю у неї спеціальних знань в галузі права, вона була вимушена звернутися за професійною правничою допомогою до юридичної компанії, якій було сплачено 10 000,00 грн., які є її збитками, спричиненими з вини відповідача, та зазначила, що копії акта про надання юридичних послуг, чеків та договору подаються до суду з позовом. Згідно ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до положень ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Виходячи з аналізу чинного законодавств матеріалами справи судом не встановлено, що з вини відповідача позивачу спричинено будь-які збитки у виді матеріальної шкоди, в той час як такі збитки повинна нести особа, яка безпосередньо винна вїх спричиненні. Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Частинами 1, 3 ст. 134 ЦПК України визначено, що разом з першоюзаявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розглядусправи. За ч 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. За ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України, суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілуміж сторонами. Відповідно до положень ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За змістом статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Крім того, пунктом 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення. Відповідно до ст. 19 цього Закону видами адвокатської діяльності, зокрема, є:надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Статтею 30 цього ж Закону передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі N 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим про що, зокрема, зазначено у рішеннях Європейського суду з прав людини від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України». Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Laventsv. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму. Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та адвокатом АБ «ЮК «Шаповалов та Партнери» в особі директора Шаповалова А.М. АБ був укладений Договір № 24-01/22 про надання Адвокатським бюро «Юридичною компанією «Шаповалов та Партнери» правової допомоги від 24.01.2022. Представником позивача долучено до позовної заяви копію Договору № 24-01/22 про надання Адвокатським бюро «Юридичною компанією «Шаповалов та Партнери» правової допомоги від 24.01.2022, копію Акту виконаних робіт № 2 до Додатку № 2 від 24.01.2022 до Договору 24-01/22 про надання правової допомоги адвокатом та комплексне юридичне обслуговування від 24.01.2022 та копію платіжного доручення № @2PL696276 від 01.08.2022. Відповідно до Акту виконаних робіт № 2 вбачається, що юридичний супровід в Шевченківському районному суді міста Києва по справі про визнання договору позики від 13.01.2022 на суму 2000,00 грн. у ТОВ «Глобал Кредит» недійсним, становить 10 000,00 грн., які позивач сплатила в повному обсязі. Відповідачем надані позивачем докази не спростовано, обґрунтованих підстав для зменшення витрат на оплату правничої допомоги, неспівмірність витрат не доведено. Так, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 р. у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших протиУкраїни» (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частиною 4 статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст. 137 ЦПК України). Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.6 ст. 137 ЦПК України). Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та від 22.11.2019 у справі № 910/906/18. Враховуючи положення статті 28 Правил адвокатської етики (затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09.06.2017) необхідно дотримуватись принципу «розумного обґрунтування» розміру оплати юридичної допомоги. Цей принцип набуває конкретних рис через перелік певних факторів, що мають братись до уваги при визначенні розміру оплати: обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його кваліфікацію та адвокатський досвід, науково-теоретична підготовка. Верховний Суд у додатковій постанові у справі № 201/14495/16-ц від 30.09.2020, провадження № 61-22962св19, зазначив, що підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, її розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Таким чином, ураховуючи наведені вище положення законодавства, виходячи із фактичних обставин справи, досліджених доказів, вимоги процесуального та матеріального закону, з огляду на надані стороною позивача докази, враховуючи складність справи, обсяг наданих послуг та виконаних робіт, наданих позивачу адвокатом, оцінки співмірності витрат на оплату послуг адвоката встановленим чинним законодавством критеріям, суд дійшов висновку, що в даній справі витрати на правову допомогу у заявленій сумі є реальними, відповідають складності справи та обсягу наданих послуг і виконаних робіт та підтверджені матеріалами справи. Оцінюючи співмірність витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, суд вважає, що заявлена представником позивача сума витрат на правову допомогу в розмірі 10 000,00 грн. є співмірною із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом витраченим адвокатом позивача під час розгляду даної справи. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що заява позивача підлягає задоволенню шляхом стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у заявленному розмірі. Відповідно до п. 6 ч.1 статті 264 ЦПК України, ухвалюючи рішення, суд вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу між сторонами справи судових витрат. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. За змістом статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно положень ст.ст. 77-79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, Верховний Суд 23.10.2019 прийняв постанову у справі № 917/1307/18, якою розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції «негативного доказу» для обґрунтування власної позиції. Так, Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності. Частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК Українивстановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Також, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Таким чином, з огляду на вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, яка повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, в той час як обставини на які посилається позивач як на підтвердження задоволення позовних вимог знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, позивач належним чином обґрунтувала свої доводи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial