Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить: розірвати шлюб між ним та відповідачкою; встановити той факт, що він самостійно виховує та утримує неповнолітню доньку [PERSON] [INFO] , без участі матері. На обґрунтування позову зазначив, що з 17 серпня 1997 року він перебуває у шлюбі з відповідачкою, від шлюбу вони мають неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Спору з відповідачкою про місце проживання дитини немає. Наразі їхнє подальше сімейне життя не склалось, зникло взаєморозуміння та взаємоповага, стали частими сварки. Причиною цього є протилежні погляди на життєві цінності, різне ставлення до сімейних та подружніх обов`язків. Вже тривалий час кожен з них живе окремим життям та своїми інтересами. Фактично шлюбні відносини між ними на даний час припинені, оскільки проживають вони окремо та спільне господарство не ведуть. За таких обставин вважає, що наразі їх шлюб існує формально та сімейні відносини між ними не можуть бути поновлені. З травня 2022 року дочка [PERSON] проживає разом з ним, оскільки після початку війни відповідачка виїхала за кордон. Він має фінансову та фізичну можливість забезпечити дитині належні умови проживання. При цьому, з урахуванням інтересів дитини, він самостійно займається вихованням доньки та забезпечує відповідний догляд за станом її здоров`я. Тобто, створює всі необхідні умови для її проживання та гармонійного фізичного розвитку. Встановлення факту самостійного виховання дитини потрібно йому для набуття права належного захисту прав дитини та реалізації своїх соціальних прав, пов`язаних із самостійним вихованням дитини. Такими правами є можливість встановлення йому скороченого робочого часу та отримання соціальних гарантій. Також встановлення факту самостійного виховання дитини надаватиме йому можливість одноосібно звертатись до державних та освітніх закладів, від імені та в інтересах дитини, з метою забезпечення гармонійного розвитку та реалізації наявних освітніх можливостей захисту прав дитини у випадку їх порушення, оперативно приймати рішення у життєвих ситуаціях, які стосуються дитини для забезпечення її прав та добробуту. 19 липня 2024 року було відкрито провадження у вказаній цивільній справі і призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні підтримав позов та надав пояснення, аналогічні його обґрунтуванню. Крім того зазначив, що сторони разом не проживають з 2022 року, а саме з початку війни. Позивач фактично з травня 2022 року самостійно утримує дитину. На даний час відповідачка знаходиться за кордоном. Жодного спору з приводу місця проживання дитини між сторонами немає. Відповідачка у судове засіданні не з`явилась, подала до суду заяву, у якій зазначила, що вона не має можливості приймати участь у судових засіданнях по справі, оскільки в теперішній час тимчасово проживає за кордоном. Вона розуміє, що визнання позову це безумовне погодження задовольнити матеріально-правові вимоги позивача в тому вигляді, в якому вони міститься у позовній заяві та усвідомлює наслідки відповідних процесуальних дій. Вона повністю визнає заявлені вимоги позивача та не заперечує проти ухвалення судом рішення про задоволення позову. Свідок [PERSON] у судовому засідання пояснила, що вона знає позивача з 2022 року, бо її мати здає позивачеві та його дочці квартиру. З травня 2022 року [PERSON] винаймає квартиру у її матері, між ними укладена угода. [PERSON] проживає у орендованій квартирі разом зі своєю дочкою [PERSON] . Вона періодично, десь один раз на місяць, приїздить до квартири з метою зняття показів з лічильників і отримання орендної плати, а іноді і частіше, бо одна з кімнат зайнята їхніми речами. В квартирі проживають [PERSON] , його дочка [PERSON] та їхній кіт, більше вона там нікого не бачила. Одну кімнату займає [PERSON] , а іншу [PERSON] . Жіночих речей у квартирі вона не бачила. [PERSON] розповідав, що мати [PERSON] з ними не проживає, бо у неї інша родина. Їй не відомо, щоб мати [PERSON] піклувалась про неї, [PERSON] опікується лише батько. Іноді вона дзвонить, що приїде. [PERSON] часто каже. що не може її зустріти, бо веде дочку на танці, малювання, а у якийсь із днів він водив її до лікарні. Вона не чула. щоб хтось інший займався [PERSON] . Мати [PERSON] проживає за кордоном з цивільним чоловіком і періодично приїжджає до України. Грошей мати [PERSON] не пересилає і не допомагає будь-яким іншим способом, їй це відомо зі слів [PERSON] . Представник третьої особи [INFO] [PERSON] подав заяву, в якій просив розглянути справу без участі представника Кам`янського РТЦКтСП, рішення по справі винести на розсуд суду. Виходячи з наведеного, відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, суд ухвалив розглядати справу у судовому засіданні за відсутності представника третьої особи. Вислухавши представника позивача та свідка [PERSON] , вивчивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини та дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступних висновків: В судовому засіданні встановлено, що сторони з 17 серпня 1997 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають дочку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтва про одруження та свідоцтва про народження (а.с. 6, 7). Спільне життя сторін не склалося, кожний з подружжя має різні погляди на сімейне життя, ведення спільного господарства та подальші плани на майбутнє. Сторони спільне господарство не ведуть, не підтримують подружніх відносин, не мають спільного сімейного бюджету. Статтею 24 Сімейного кодексу України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 3 ст. 105 Сімейного кодексу України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України. Відповідно до ст. 110 Сімейного Кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Відповідно до ст. 112 Сімейного Кодексу України, при розгляді справи про розірвання шлюбу, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дітей, що мають істотне значення. З огляду на вищевикладене та приймаючи до уваги те, що шлюбні відносини між сторонами припинені, відновлювати подружні відносини сторони не бажають, позивач підтримав позов, а відповідачка позов визнала, розірвання шлюбу відповідає дійсній волі сторін, збереження шлюбу не відповідає їх інтересам, після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті та майнові права сторін і дитини, суд дійшов висновку про те, що родина сторін розпалася остаточно, примирення бути не може, і шлюб підлягає розірванню. Вирішуючи вимоги про встановлення факту, що має юридичне значення, суд виходить з наступного: Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , проживає за адресою: [ADDRESS] , разом із батьком [PERSON] , який самостійно виховує та доглядає за своєю дитиною, приймає безпосередню участь у її навчанні, лікуванні та розвитку, дитина перебуває на повному матеріальному забезпеченні [PERSON] , лише тільки під його наглядом і вихованням. Мати, [PERSON] , не приймає участь у вихованні дитини та фінансуванні її потреб і на теперішній час знаходиться за кордоном. Ці обставини підтверджуються довідкою за вих. № 136 від 09 липня 2024 року, довідкою КЗ «ЦПМСД № 2» від 09 липня 2024 року, довідкою від 12 липня 2024 року № 1207-5003363474 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, актом про проживання від 12 липня 2024 року, копією закордонного паспорта [PERSON] (а.с. 8-11, 20-21), а також підтверджено у судовому засіданні представником позивача та свідком [PERSON] , а також визнано відповідачкою. Відповідно до ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні;3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. Згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Згідно пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» роз`яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Враховуючи вище викладені обставини, суд приходить до висновку про те, що відповідачка [PERSON] самоусунулась від виховання та утримання своєї неповнолітньої доньки [PERSON] , не приймає участі в її вихованні, лікуванні та розвитку, взагалі не цікавиться її життям. Позивач без участі матері самостійно виховує свою дитину - [PERSON] , [INFO] , повністю утримує її та опікується її здоров`ям та розвитком, а тому вимога про встановлення даного факту підлягає задоволенню в повному обсязі. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: approved