Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-31 00:00:00

9 липня 2024 р., представниця [PERSON] звернулася до суду з названим позовом, в якому просила суд, визнати за позивачкою право особистої приватної власності на : дачний будинок [ADDRESS] , який розташований за адресою [ADDRESS] та на 111/10000 пансіонату сімейного відпочинку, за адресою [ADDRESS] , припинити право власності відповідача (колишнього чоловіка) на вказане майно та скасувати реєстраційні записи № № 14818406, 14897499, 11193780, мотивуючи це придбанням вищевказаного нерухомого майна в період шлюбу з відповідачем, однак за її особисті кошти. В підготовче судове засідання представниця позивачки не з?явилася, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялася належним чином, причини неявки не повідомила, надіславши на електронну адресу суду заяву, в якій повністю підтримала позов [PERSON] , який просила задовольнити та слухати справу без їхньої участі (а.с. 41-42). Відповідач в підготовче судове засідання не з?явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, надіславши на електронну адресу суду заяву про визнання позову, підтвердивши факти придбання спірного нерухомого майна в період шлюбу з позивачкою за її особисті кошти, та проханням про слухання справи за його відсутністю (а.с. 38-40). В порядку\~ч.\~3\~ст.\~200\~ЦПК України,\~за результатами\~підготовчого провадження\~суд ухвалює\~рішення у\~випадку визнання\~позову відповідачем. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ З\~матеріалів позову\~вбачається,\~що позивачка перебувала у шлюбі з відповідачем, з 29.11.2003 року по 28.02.2011 р., коли рішенням Київського районного суду м. Одеси від 28.02.2011 р., вказаний шлюб був розірваний, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища (а.с. 7-8). За час шлюбу з відповідачем за особисті кошти позивачки було набуто нерухоме майно, а саме: -дачний будинок, побудований в 2005 році, розташований за адресою [ADDRESS] (згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 31.08.2006 року, серія ЯЯЯ№558559 вказане майно зареєстровано на відповідача); -дачний будинок, побудований в 2006 році, розташований за адресою [ADDRESS] (згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 01.09.2006 року серії ЯЯЯ № 558568 вказане майно зареєстровано на відповідача); -195/10000 пансіонату сімейного відпочинку, за адресою [ADDRESS] , ( згідно Свідоцтва про право власності від 25.08.2008 року вказана частка зареєстрована за [PERSON] ) та 111/10000 цього ж пансіонату на підставі Свідоцтва про право власності від 14.10.2005 року також зареєстрована за відповідачем (а.с. 11-30). Як стверджується у позові, всі грошові кошти, які були необхідні для набуття права власності на вказане майно належали позивачці на праві особистої приватної власності, а відповідач жодним чином не приймав участі як у створенні, так і в подальшому в утриманні зазначеного майна. З позову випливає, що подружжям було вирішено оформити власником цього майна відповідача, з умовою, що він в подальшому здійснить переоформлення зазначеного майна на позивачку або за її вказівкою на третіх осіб, що було підтверджено відповідачем при розірванні шлюбу. В червні 2024 р., позивачка вирішила розпорядитись вказаним майном, але відповідач відмовився укладати будь-які правочини. З моменту розірвання шлюбу в 2011 році до сьогоднішнього дня спорів щодо поділу цього майна та будь якого іншого майна придбаного під час шлюбу між колишнім подружжям не виникало, так саме як відповідач визнавав за позивачкою особисту приватну власність на спірне майно, не заперечуючи того факту, що вказані об`єкти нерухомості належать позивачці, оскільки були придбані за її особисті кошти, тому спорів щодо його поділу у нас не було. Як стверджується у позові, про порушення свого права, позивачці стало відомо у червні 2024 року, враховуючи, що протягом всього часу з моменту побудови перелічених дачних будинків виключно позивачка користувалась вказаною нерухомістю, сплачувала всі платежі щодо утримання цього майна, а здійснити захист порушеного права в позасудовому порядку, позивачка не має можливості, оскільки відповідач ухиляється від укладення будь-яких угод. Пунктом 3 статті 57 Сімейного кодексу України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте ним, нею за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до висновків, викладених в постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15; від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15; від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-846цс16, Верховного Суду від 22 січня 2020 року по справі №711/2302/18 (провадження №61-13953св19) сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, а у разі придбання майна, хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.\~ На підставі викладеного, враховуючи згоду відповідача з позовом, суд дійшов висновку, що вказане вище нерухоме майно є особистою приватною власністю позивачки, придбаного нею за її особисті кошти, а тому позові підлягає задоволенню. В порядку ч. 1 ст. 142 ЦПК України, враховуючи визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, позивачці слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при поданні позову, що становить 4542 грн. (9084 / 50% = 4542) (а.с. 5).

Outcome: approved