Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-22 00:00:00

Позивач [PERSON] 10.12.2018 року звернулась до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом про встановлення факту родинних відносин, визнання права власності в порядку спадкування за законом. Свої вимоги мотивує тим, що [INFO] помер її двоюрідний дядько [PERSON] , який на день смерті був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] . Після його смерті відкрилася спадщина на житловий будинок [ADDRESS] . Своїм майном на випадок смерті спадкодавець не розпорядився. Спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] є його дружина [PERSON] , з якою вони разом не проживали, дружина спадкодавця постійно мешкає в місті Новий Уренгой Ямало-Ненецького автономного округу, російської федерації. [PERSON] , як спадкоємець першої черги, спадщину після смерті чоловіка не прийняла. Інші спадкоємці першої, другої, третьої та четвертої черги після смерті [PERSON] відсутні. У встановлений законом строк для прийняття спадщини позивач, як спадкоємець п`ятої черги, звернулася до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, Також з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] до нотаріуса звернулась знайома спадкодавця [PERSON] , як спадкоємець четвертої черги, який також було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. Постановою № 2079/02-31 від 10 жовтня 2017 року державного нотаріуса Першої державної нотаріальної контори Чубенко І.С. було відмовлено позивачу та [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно через відсутність документів, що підтверджують родинний зв`язок зі спадкодавцем. До того ж, позивачу відомо, що [PERSON] зверталась до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю, зміни черговості одержання права на спадкування та визнання права власності в порядку спадкування за законом, однак ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2018 року її позов залишено без розгляду за заявою [PERSON] . Той факт, що спадкодавець [PERSON] доводиться двоюрідним дядьком позивачці підтверджується тим, що позивач народилась від шлюбу [PERSON] та [PERSON] . В свою чергу [PERSON] народилася [INFO] від шлюбу [PERSON] та [PERSON] . Дід позивачки, [PERSON] , народився в 1904 році від шлюбу [PERSON] та [PERSON] в с. Водяне Запорізької області. У нього була рідна молодша сестра - [PERSON] , яка народилася [INFO] від шлюбу [PERSON] та [PERSON] . Після укладення шлюбу з [PERSON] , [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». Спадкодавець [PERSON] є сином [PERSON] та [PERSON] , та є двоюрідним дядьком позивачці. Позивач позбавлена можливості документально довести факт родинного зв`язку зі спадкоємцем через відсутність свідоцтва про народження діда [PERSON] , який є рідним дядьком спадкодавця (рідним братом його матері [PERSON] ) та відсутність свідоцтва про шлюб [PERSON] та [PERSON] . Тому даний факт родинних відносин їй потрібно встановлювати в судовому порядку. Оскільки позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, вона вимушена звертатися до суду для захисту своїх прав та законних інтересів та просить суд встановити факт родинних відносин між [PERSON] , померлим [INFO] , та нею, [PERSON] , як двоюрідних дядька та племінниці. Визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на спадковий житловий будинок [ADDRESS] , який складається з: житловий будинок (літ. А, загальна площа 56 кв.м, житлова площа 40,3 кв.м), літня кухня (літ. Б,б, загальна площа 22,0 кв. м), підвал (літ. Бпд, загальна площа 40 кв.м), вбиральня (літ. В, загальна площа 1,0 кв.м), сарай (літ. Г, загальна площа 5,5 кв.м), гараж (літ. Д, загальна площа 19,9 кв.м), спорудження № 1-8, І. У судовому засіданні представник позивача адвокат Крихта А.А. позовні вимоги [PERSON] підтримала, на їх задоволенні наполягала. Відповідач [PERSON] проти позову заперечила та у відзиві на позов зазначила, що вона фактично проживала зі спадкодавцем [PERSON] однією сім`єю як чоловік та дружина з травня 2009 року без реєстрації шлюбу за адресою: [ADDRESS] . Вона доглядала [PERSON] під час його хвороби, а після його смерті поховала його. Дані обставини доводяться актом від 29 травня 2020 року, складеним головою квартального комітету № 30, випискою з медичною карти [PERSON] , довідкою про його смерть, договором-замовленням № 530 від 05 квітня 2017 року на організацію та проведення поховання, свідоцтвом про поховання від 05 квітня 2017 року. Також [PERSON] вважає, що після смерті [PERSON] є спадкоємці першої черги - дружина померлого, яка не визнала позовні вимоги [PERSON] та заперечила проти позову. Крім того, у разі неприйняття спадщини спадкоємцями належним відповідачем по справі повинна бути територіальна громада в особі відповідних органів місцевого самоврядування. Але, приймаючи до увагу, що [PERSON] фактично прийняла спадщину, саме вона входить до кола спадкоємців після смерті [PERSON] . Тому, на її думку, позивач звернулася до суду до неналежних відповідачів: [PERSON] та Нікопольської територіальної громади в особі Нікопольської міської ради.Також [PERSON] вважає, що позивач зазначила суду недостовірну інформацію щодо документів, оригінали яких начебто знаходяться у неї, в той час як саме ці документи перебувають у [PERSON] . Тому [PERSON] просила суд в позові [PERSON] відмовити ( а.с. 134-136). У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - адвокат Козадаєва Н.Ю. підтримала заперечення відповідача проти позову, викладені у відзиві на позов. Також пояснила, що у свідоцтві про укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON] громадянство [PERSON] зазначено як громадянин росії, тому не встановлено коло спадкоємців в росії та не перевірявся факт відкриття там спадкової справи після його смерті. Крім того, представник відповідача вважає, що позивачем порушений порядок подання доказів, а саме свідоцтво про народження [PERSON] подано суду після закриття підготовчого провадження по справі. Просила суд в позові [PERSON] відмовити. Відповідач [PERSON] з позовом [PERSON] ознайомлена відповідно до вимог статті 498 ЦПК України, статті 6 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22 січня 1993 року, якою передбачено, що Договірні Сторони надають одна одній правову допомогу шляхом виконання процесуальних і інших дій, передбачених законодавством запитуваної Договірної Сторони, зокрема складання і пересилання документів, їх вручення, статей 10, 11 Конвенціїта Інструкції про порядок виконання міжнародних договорів з питань надання правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Державної судової адміністрації України від 27 червня 2008 року № 1092/5/54 (зі змінами), якою передбачено, що якщо при розгляді цивільної справи виникає необхідність у врученні документів за кордоном, суд України, який розглядає справу, складає доручення про надання правової допомоги за кордоном та направляє його через головне територіальне управління юстиції до Міністерства юстиції України, якщо інше не передбачено міжнародним договором. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала, пояснила, що вона надасть суду свої заперечення на позов. В судове засідання в Нікопольському міськрайонному судді з`явитися не зможе через стан здоров`я та дальність відстані, та бажає діяти в суді через свого представника (а.с.91, а.с.91 зі звороту). До теперішнього часу до суду ніяких заперечень на позов від [PERSON] не надходило та її представник жодного разу в суд не з`явився. Територіальна громада в особі Нікопольської міської ради з позовом ознайомлена, в судове засідання її представник не з`явився. 22 вересня 2020 року від представника Нікопольської міської ради надійшла заява, в якій він просив розглянути дану справу без участі представника відповідача та прийняти рішення відповідно до діючого законодавства (а.с.150). Суд вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дійшов до наступного висновку. Як встановлено судом, власником житлового будинку з надвірними будівлями, який складається з: житловий будинок (літ. А, загальна площа 56 кв.м, житлова площа 40,3 кв.м), літня кухня (літ. Б,б, загальна площа 22,0 кв.м), підвал (літ. Бпд, загальна площа 40 кв.м), вбиральня (літ. В, загальна площа 1,0 кв.м), сарай (літ. Г, загальна площа 5,5 кв.м), гараж (літ. Д, загальна площа 19,9 кв.м), спорудження № 1-8, І, що розташований за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на 1/2 частку спільного майна (житлового будинку з надвірними будівлями) набутого під час шлюбу, виданого 27 листопада 1978 року державним нотаріусом першої Нікопольської державної нотаріальної контори Пахомовською Ж.М. та зареєстрованого у Нікопольському бюро технічної інвентаризації 13 грудня 1978 року за реєстраційним № [NUMBER] , та свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями після смерті чоловіка [PERSON] , виданого 27 листопада 1978 року державним нотаріусом першої Нікопольської державної нотаріальної контори Пахомовською Ж.М. та зареєстрованого у Нікопольському бюро технічної інвентаризації 13 грудня 1978 року за реєстраційним № 125 (а.с.32, а.с.32 зі звороту). [INFO] [PERSON] померла (а.с.30). 22 липня 2009 року [PERSON] зробила особисте розпорядження на випадок своєї смерті та склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Колядою Ю.А., реєстраційний № 1176, яким все майно, яке буде належати їй на день її смерті, де б воно не знаходилось і з чого б не складалось, а також все те, на що вона за законом буди мати право, а також усі права та обов`язки на це майно вона заповідала своєму синові [PERSON] , [INFO] (а.с.31). Даний заповіт зареєстрований у Спадковому реєстрі за № 47475453 від 22 липня 2009 року (а.с.31 зі звороту). [PERSON] мав право на спадкування після смерті [PERSON] відповідно до вимог частини 1 статті 1223 ЦК України. Частиною 3 статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Судом встановлено та не спростовується сторонами по справі, що [PERSON] , який є спадкоємцем після смерті матері [PERSON] , прийняв спадщину відповідно до частини 3 статті 1268 ЦК України, оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що підтверджується довідкою квартального комітету № 30 від 15 вересня 2017 року (а.с.34). Свідоцтво про право на спадщину за заповітом [PERSON] не отримав, тому у Державному реєстрі речових прав власності на нерухоме майно відомості про право власності на житловий будинок [ADDRESS] відсутні (а.с.6). Однак, згідно частини 3 статті 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. [INFO] в м. Нікополі, Дніпропетровської області помер [PERSON] , що підтверджуєтьсясвідоцтвом про смерть Серії [NUMBER] , виданим 05 квітня 2017 року Нікопольським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області та витягом з Державного реєстру акту цивільного стану громадян про смерть для отримання допомоги на поховання, де зареєстрований актовий запис № 649 від 05 квітня 2017 року про смерть [PERSON] 04 квітня 2017 року (а.с.20). Спадкування в Україні регулюється основним регулятором приватних відносин, яким є ЦК України. Відповідно до частини першої статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна (частина перша, друга статті 1221 ЦК України). У статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно з частиною першою, другою статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Відповідно до частини першої статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Частинами 1 та 2 статті 1272 ЦК України передбачено, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину (частина перша статті 1296 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (частина перша статті 1297 ЦК України). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Підставою позову є фактичні обставини, що наведені в заяві, тому зазначення позивачами конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Таким чином, визначення предмета та підстав спору є правом позивачів, у той час як встановлення обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява № 48778/99). Верховний Суд у своїх постановах зазначає, щоіноземний елемент у спадкуванні може виражатися в одній з таких трьох ознак: 1) спадкодавець або спадкоємець є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; 2) спадщина знаходиться на території іноземної держави; 3) юридичний факт, який створює, змінює чи припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави (наприклад, смерть спадкодавця на території іншої держави чи народження дитини, спадкові права якої захищалися до її народження в іншій державі, тощо). За наявності хоча б однієї із вказаних ознак, до відносин спадкування будуть застосовуватися положення Закону України «Про міжнародне приватне право». Відповідно до статті 71 Закону України «Про міжнародне приватне право» спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, а майна, яке підлягає державній реєстрації в Україні, - правом України. Крім норм Закону України «Про міжнародне приватне право», спадкування з іноземним елементом може регулюватись нормами міжнародних договорів. Таким міжнародним договором є Конвенція про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, підписана від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікована Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР (далі - Конвенція), що була чинна на час відкриття спадщині після смерті [PERSON] . Згідно зі статтею 44 Конвенції громадяни кожної із Договірних сторін можуть спадкувати на територіях інших Договірних сторін майно чи права за законом чи за заповітом на рівних умовах і в тому ж об`ємі, як і громадяни даної Договірної сторони. Відповідно до статті 45 цієї Конвенції право спадкування майна, крім випадків, передбачених пунктом 2 вказаної статті, визначається по законодавству тієї Договірної Сторони, на території якої спадкодавець мав останнє місце проживання. У пункті 2 статті 45 Конвенції визначено, що право спадкування нерухомого майна визначається за законодавством Договірної Сторони, на території якої знаходиться це майно. У статті 48 Конвенції передбачено, що провадження в справах про спадкування рухомого майна компетентні вести установи Договірних Сторін, на території яких спадкодавець мав останнє місце проживання на час своєї смерті. Провадження в справах про спадкування нерухомого майна компетентні вести установи Договірних Сторін, на території яких знаходиться нерухоме майно. Спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться майно, а майна, яке підлягає державній реєстрації в Україні, - правом України, тобто спадкування нерухомого майна здійснюється за матеріальним правом держави, на території якого це майно знаходиться (стаття 71 Закону України «Про міжнародне приватне право»). Тлумачення вказаних норм свідчить, що: спадкування права на нерухоме майно, яке знаходиться на території України регулюється правом України. У випадку, коли до складу спадщини входять права на нерухоме майно, яке знаходиться на території України, прийняття спадщини відбувається у спосіб звернення спадкоємця з відповідною заявою до компетентного органу, уповноваженого на вчинення нотаріальних дій, за місцем знаходження нерухомого майна, тобто, в Україні; подання заяви про прийняття спадщини за законодавством російської федерації не звільняє спадкоємця від подання заяви про спадкування за місцем знаходження нерухомого майна, як це передбачено статтею 71 Закону України «Про міжнародне приватне право» та статтею 1269 ЦК України; якщо спадкоємець не подав у визначений законом строк нотаріусу за місцем знаходження нерухомого майна заяву про прийняття спадщини, він не може вважатись таким, що прийняв спадщину. Спадкування права на нерухоме майно, розташованого за межами України, не свідчить про прийняття спадщини, яка знаходиться в Україні. Такий факт не має юридичного значення для успадкування іншої частини права не нерухоме майно, розташованого на території України, оскільки як міжнародним, так і національним законодавством задекларована незалежність та самостійність відповідних спадкових процесів. Обставини прийняття спадщини за кордоном можуть лише підтверджувати обізнаність спадкоємця про смерть спадкодавця. Правова позиція щодо застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах викладено в постанові Об`єднаної палати КЦС ВС від 13 березня 2023 року у справі № 398/1796/20. З 07 липня 2006 року по день смерті [PERSON] перебував у шлюбі з відповідачем [PERSON] , що підтверджуються свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с.37). Однак подружжя спільно не проживали. [PERSON] постійно проживає у російській федерації. [PERSON] на випадок своєї смерті спадщиною не розпорядився. Відповідач [PERSON] , яка доводиться [PERSON] дружиною (а.с.37), мала б право на спадкування за законом відповідно до вимог статті 1261 ЦК України. Оскільки у визначений законом строк [PERSON] заяву про прийняття спадщини на нерухоме майно, яке перебуває та території України, не подавала, тому відсутні підстави вважати, що вона прийняла спадщину, яка відкрилася після смерті [PERSON] . Крім того суд звертає увагу на те, що 01 грудня 2022 року Верховною Радою України прийнято Закон України № 2783-IX «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року». Вказаний Закон передбачає: зупинення дії Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР, та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року (далі - Мінська конвенція та Протокол), вчиненого від імені України у м. москві 28 березня 1997 року та ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року № 140/98-ВР, у відносинах з російською федерацією та Республікою Білорусь (стаття 1); вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР, та Протоколу до неї, вчиненого від імені України у м. москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року № 140/98-ВР (стаття 2). З цих самих підстав не може суд прийняти до уваги доводи представника відповідача [PERSON] - адвоката Козадаєва Н.Ю., щодо встановлення коло спадкоємців в росії та перевірки факту відкриття в росії спадкової справи після смерті, оскільки такий факт не має юридичного значення для успадкування іншої частини права не нерухоме майно, розташованого на території України. Інших спадкоємців першої, другої, третьої та четвертої черги після смерті [PERSON] немає. Крім того, судом встановлено та не заперечувалося сторонами, що у визначений законом строк нотаріусу за місцем знаходження нерухомого майна подали заяву про прийняття спадщини за законом, яка відкрилася після смерті [PERSON] відповідач [PERSON] та позивач [PERSON] . Постановою № 2079/02-31 від 10 жовтня 2017 року державний нотаріус Першої державної нотаріальної контори Чубенко І.С. відмовила позивачу та [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно через відсутність документів, що підтверджують родинний зв`язок зі спадкодавцем (а.с.21). Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Сам по собі факт проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, по`вязані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (частина друга статті 3 СК України). Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Статтею 25 СК України передбачено, що жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі. Жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу. Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (стаття 1264 ЦК України). Відповідно до статті 74 ЦК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Аналіз указаних норм дозволяє зробити висновок про те, що для застосування положень цієї статті необхідною умовою є, зокрема, встановлення факту неперебування осіб у будь-якому іншому шлюбі. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду Другої судової палати КЦС по справі № 759/4596/18 (провадження № 61-3852св19) від 25 квітня 2019 року. Оскільки за життя [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом по укладення шлюбу [NUMBER] , суд приходить висновку, що відповідач [PERSON] не є належним спадкоємцем після смерті [PERSON] та не може вважатися такою, що прийняла спадщину, яка відкрилася після його смерті. Суд відхиляє аргументи представника відповідача [PERSON] про те, що [PERSON] та [PERSON] припинили фактичні шлюбні правовідносини, та з травня 2009 року [PERSON] проживала з [PERSON] однією сім`єю, доглядала його під час хвороби та поховала після його смерті і це є підставою вважати, що вона входить до кола спадкоємців. Дані обставини не мають правового значення для вирішення питання наявності спадкових прав. Суд вважає, що позовні вимоги позивача обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи спадкодавець [PERSON] доводиться двоюрідним дядьком [PERSON] . Факт родинних відносин підтверджується тим, що [PERSON] народилась від шлюбу [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] (а.с.23). Мати позивачки, [PERSON] , народилася [INFO] від шлюбу [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується посвідкою про народження [NUMBER] (а.с.27), оригінал якої був оглянути у судовому засіданні. Дід [PERSON] , [PERSON] , народився [INFO] в с. Водяне, Каменська-Дніпровського району, Запорізької області від шлюбу [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] (том 2 а.с.6), оригінал якого був оглянути у судовому засіданні. Також від шлюбу [PERSON] та [PERSON] [INFO] народилася донька [PERSON] , що підтверджується посвідкою про народження [NUMBER] (а.с.28). [PERSON] доводиться рідною сестрою [PERSON] . Після укладення шлюбу з [PERSON] , [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується записом акту про шлюб № 5 (а.с.13). Від цього шлюбу [INFO] народився [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] (а.с.29), який є спадкодавцем за даною справою. Відповідно до п. 1 частини 1 статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту, що мають юридичне значення, в тому числи родинних відносин між фізичними особами. У пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Факти, що мають юридичне значення, встановлюються в судовому порядку, коли ці факти безпосередньо породжують юридичні наслідки для заявника: право на спадщину; право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, одержання компенсації тощо. Суд знаходить доведеним факт родинних відносин між позивачем [PERSON] та спадкодавцем [PERSON] , а саме те, що [PERSON] доводиться двоюрідною племінницею [PERSON] . Встановлення факту родинних відносин зі спадкодавцем позивачці необхіднодля прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON] . Суд вважає необґрунтованими доводи представника відповідача [PERSON] в тій частині, що позивач надала суду недостовірну інформацію, а саме, копії свідоцтва про смерть [PERSON] , свідоцтва про право власності від 27 листопада 1978 року на ім`я [PERSON] та свідоцтва про право на спадщину за законом від 27 листопада 1978 року на ім`я [PERSON] після смерті [PERSON] , в той час як оригінали зазначених документів перебувають у [PERSON] . До того ж, на думку представника відповідача, позивачем порушений порядок подання доказів, а саме свідоцтво про народження [PERSON] подано суду після закриття підготовчого провадження по справі. Так, у частині 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів;3) показаннями свідків. За змістом статті 77 ЦПК Україниналежними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами статей 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частиною 8 статті 83 ЦПК України передбачено, що докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Приймаючи до уваги те, що представником позивача після закриття підготовчого засідання заявлено клопотання про долучення письмового доказу, який на момент подання позову вважався втраченим, про що сторона повідомляла суд, у зв`язку з чим заявляла клопотання про допит свідків, проте, в подальшому цей письмовий доказ було знайдено позивачем, суд вважає, що сторона позивача обґрунтувала неможливість його подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Отже суд вважає, що надані позивачем письмові докази є достовірними, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. До того ж, за клопотанням представника відповідача судом проводився огляд деяких оригіналів документів, які були надані позивачем для огляду. В той же час, щодо огляду оригіналів документів, які відповідач [PERSON] вважала недостовірними, вона клопотання не заявляла. Крім того, під час судового засідання представник відповідача [PERSON] не спростовувала достовірність свідоцтва про право власності від 27 листопада 1978 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 27 листопада 1978 року, виданих на ім`я [PERSON] . Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до частини 1 статті 1265 ЦК України у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення.Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. Для кровного споріднення характерним є ступені споріднення, тобто кількість народжень, що пов`язують між собою двох осіб, які перебувають у родинних зв`язках. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] належить до п`ятої черги спадкоємців за законом після померлого [INFO] [PERSON] . Враховуючи, що позивач доводиться двоюрідною племінницею спадкодавця [PERSON] , є спадкоємцем п`ятої черги після смерті [PERSON] , прийняла спадщину відповідно до статей 1268, 1269 ЦК України, від спадкування не усувалася, тобто її вимоги ґрунтуються на законному праві на спадщину, не суперечать правам та інтересам інших осіб, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги. З урахуванням викладених обставин та

Outcome: approved