Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-31 00:00:00

В липні 2024 року ТОВ «Пілігрим Захід» звернулось до Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про стягнення шкоди. Позовна заява мотивована тим, що позивач є суб`єктом господарювання та здійснює діяльність в сфері вантажних перевезень. 12 квітня 2024 року відповідач був працевлаштований на посаду водія у ТОВ "Пілігрим Захід" і для виконання посадових обов`язків та поставлених завдань йому було надано вантажний автомобіль DAF XF 460 FT, д.н.з. [NUMBER] та причіп, д.н.з. [NUMBER] . 03 травня 2024 року позивачем прийнято замовлення на перевезення вантажу за маршрутом с. Гуменці (Хмельницька область) до м. Ізегем, Бельгія, через митний пост Порубне, виконання якого доручено відповідачу, який 14 травня 2024 року завершив перевезення за вказаним маршрутом. 15 травня 2024 року позивачем прийнято замовлення на перевезення вантажу за маршрутом м. Ріддеркерк, Нідерланди - с. Мартусівка Бориспільського району Київської області вартістю 220 000 грн. Проте, виконавши попереднє замовлення, відповідач повідомив, що повертатись в Україну не буде і залишає транспортний засіб в Бельгії, тобто самовільно покинув ввірений йому транспортний засіб з причепом, місце знаходження якого було визначено за допомогою GPS-навігації. У зв`язку із відсутністю відповідача на робочому місці, його було звільнено з 15 травня 2024 року. Актом від 16 травня 2024 року встановлено, що відповідачем завдано позивачу шкоди в розмірі 285 000 грн, яка складається з реальної шкоди (штраф за невиконання заявки, сплачений контрагенту) 55 000 грн, витрати на повернення транспортного засобу в Україну 10 000 грн, майнова шкода у вигляді упущеної вигоди 220 000 грн. Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з відповідача завдану шкоду в розмірі 285 000 грн, понесені судові витрати . Ухвалою суду від 05 липня 2024 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін. Відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позов. Учасники судового розгляду в судове засідання не з`явились, про час, день та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач причини неявки суду не повідомив, заяв, клопотань, відзиву не надав. За наявності умов, визначених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, судом було ухвалено проводити заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно з і ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Судом встановлено, що 12 квітня 2024 року [PERSON] був прийнятий на посаду водія з перевезення вантажів в межах України та за її межами в ТОВ «Пілігрим Захід». Для виконання посадових обов`язків та поставлених завдань йому було надано вантажний автомобіль DAF XF 460 FT, д.н.з. [NUMBER] та причіп SCHMITZ SKO 24, д.н.з. [NUMBER] (а.с. 10-15). Як вбачається із копії заявки № 2119 від 03 травня 2024 року позивачем прийнято замовлення на перевезення вантажу за маршрутом "с. Гуменці (Хмельницька область) - Порубне - м. Ізегем, Бельгія". Дане перевезення доручено відповідачу [PERSON] , який 14 травня 2024 року завершив перевезення за вказаним маршрутом (а.с. 16-17). 15 травня 2024 року позивачем прийнято замовлення на перевезення вантажу за маршрутом "м. Ріддеркерк, Нідерланди - с. Мартусівка Бориспільського району Київської області" вартістю 220 000 грн (а.с. 18-19). У зв`язку із відсутністю водія [PERSON] на робочому місці з 15 травня 2024 року без поважних причин відповідно до наказу № 17 від 15 травня 2024 року [PERSON] звільнено з 15 травня 2024 року за прогул без поважних причин по п. 4 ст. 40 КзПП України (а.с. 20). Відповідно до претензії від 10 червня 2024 року позивачем було перераховано ФОП [PERSON] штраф за не подачу транспортного засобу на завантаження в обумовлені строки в розмірі 55 000 грн (а.с. 23-25). Відповідно до наказу № 82 від 16 травня 2024 року водія [PERSON] у зв`язку із необхідністю повернення транспортного засобу відряджено до населеного пункту Ізегем, Королівство Бельгія та перераховано кошти в розмірі 10 000 грн витрат на відрядження (а.с. 21-22). Актом від 24 червня 2024 року встановлено, що відповідачем завдано позивачу шкоди в розмірі 285 000 грн, яка складається з реальної шкоди (штраф за невиконання заявки, сплачений контрагенту) 55 000 грн, витрати на повернення транспортного засобу в Україну 10 000 грн, майнова шкода у вигляді упущеної вигоди 220 000 грн (а.с. 26). Із листа [INFO] № 7047 від 29 липня 2024 року слідує, що [PERSON] до складу лав ЗСУ не призивався (а.с. 56). Відповідно до листа ДПС України від 30 липня 2024 року [PERSON] перетнув державний кордон 07 травня 2024 року у напрямку виїзду на пункті пропуску Порубне (а.с. 57). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Статтями 12,81 ЦПК України закріплено обов`язок кожної сторони довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК України). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1ст. 16 ЦК України). Відповідно до вимог п.п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Цивільно-правова відповідальність юридичної або фізичної особи за завдану майнову шкоду на підставі статті 1166 ЦК України настає за умови доведеності всіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме наявність шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою та вина в заподіянні шкоди. Отже, для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 ЦК України необхідно довести такі факти: а) неправомірність поведінки особи; б) наявність шкоди, під якою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого (мова йдеться про реальні збитки та упущену вигоду -ст. 22 ЦК України); в) прямий причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою; г) вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. Наявність всіх вищезазначених умов одночасно є обов`язковим для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. Позивачем на підтвердження неправомірних дій відповідача додано всі належні та допустимі докази, тобто такі, що містять інформацію щодо предмета доказування. Матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності, відповідно до ч.3 ст. 130 КЗпП України. Статтею 132 КЗпП України визначено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку ( відповідно до затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 Порядку обчислення середньої заробітної плати, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передають вирішенню судом справи про відшкодування шкоди, або за фактично відпрацьований час, якщо працівник пропрацював менше двох місяців.) Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві (ч. 2 ст. 132 КЗпП України). Статтею 134 КЗпП України визначено випадки, за яких працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації. Такий вид матеріальної відповідальності покладається на працівників у разі, коли: між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 КЗпП укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків; шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків; службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством. У пункті 3 та 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам роз`яснено, що виходячи з вимог ст. 15 ЦПК України суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно зі ст.ст. 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. В постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних кримінальних справ від 11 грудня 2015 року м.Київ №12 «Про узагальнення практики застосування судами законодавства, що регулює матеріальну відповідальність працівників за шкоду, заподіяну роботодавцю» зазначено, що підставою настання матеріальної відповідальності працівників є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов' язків в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода. Трудові обов`язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором посадовою інструкцією, наказами керівника тощо. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду,лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника (частина друга статті 130 КЗпП). Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна,необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. З огляду на викладене, суд, оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, в їх сукупності, враховуючи викладені вище обставини, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Судові витрати підлягають розподілу відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі наведеного,

Outcome: approved