Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-04 00:00:00

До Центрального районного суду м. Миколаєва надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , ПАТ «Дельта Банк», ТОВ «Закупівлі ЮА», Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, треті особи [PERSON] , Служба у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради, у якому позивач з урахування заяви про збільшення позовних вимог просить: визнати недійним та скасувати рішення державного реєстратора Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради Чекановського С.І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 40805158 від 25 квітня 2018 року; визнати незаконним та скасувати запис державного реєстратора Департаменту з надання адміністративних послуг про право власності № 25879731 від 23 квітня 2018 року про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за ПАТ «Дельта Банк», ЄДРПОУ 34047020; визнати недійсним електронні торги, проведені через електронний майданчик ТОВ «Закупівлі ЮА» 05 квітня 2019 року, протокол електронного аукціону № UA-EA-2019-03/14-000020-b, номер лоту F11GL40943 , з реалізації квартири [ADDRESS] ; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , що була продана на аукціоні, укладений між ПАТ «Дельта-Банк» та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу від 24 квітня 2019 року № 323; визнати недійсним протокол електронного аукціону № UA-EA-2019-03/14-000020-b, номер лоту F11GL40943 , з реалізації квартири [ADDRESS] витребувати у [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] ; стягнути з відповідачів понесені судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що електронні торги, проведені через електронний майданчик ТОВ «Закупівлі ЮА» 05 квітня 2019 року є незаконними, оскільки у квартирі [ADDRESS] на момент цих торгів було зареєстровано місце проживання непонолітньої дитини і не було відповідного рішення органу опіки піклування про надання дозволу на продаж вказаної квартири. Позивача не було повідомлено протягом 30 днів про намір укласти договір купівлі-продажу іпотечного майна, квартира була продана за наявності зареєстрованої неповнолітньої дитини без згоди органу опіки та піклування, ціна за яку було продано іпотечне майно не відповідає ринковій, публічний паспорт активу не відповідає дійсності, а саме не вказано про зареєстрованих неповнолітніх дітей. Ці електронні торги є такими, що не відбулися оскільки проведені за участі лише одного учасника (другий учасник відкликав пропозицію). Також позивач просить визнати незаконними та скасувати рішення державного реєстратора Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради про реєстрацію права власності на означену квартиру за ПАТ "Дельта -банк". Також позивач зазначає, що таке рішення державним реєстратором ухвалено 25 квітня 2018 року об 11:25:35, тоді як запис про реєстрацію права власності за ПАТ «Дельта банк» вчинено 23 квітня 2018 року, тобто на 2 дні раніше аніж ухвалено відповідне рішення про це. Державному реєстратору Чекановському С.І. не було надано договір про задоволення вимог кредитора за рахунок іпотечного майна. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 травня 2019 року відкрито провадження у справі. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 жовтня 2020 року до участі у справі в якості співвідповідача залучено Департамент з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради У період з 08 травня 2019 року до 06 червня 2022 року справа перебувала у провадженні іншого складу суду. Протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 06 червня 2022 року для розгляду справи визначено головуючого суддю Шолох Л.М. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 липня 2022 року справу прийнято до свого провадження суддею Шолох Л.М. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 лютого 2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. Від позивача 08 травня 2023 року надійшли пояснення у справі. Від Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради 18 травня 2023 року надійшов відзив на позову у якому відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Від представника позивача [PERSON] 28 серпня 2023 року надійшли додаткові пояснення з прохання справу розглядати без його участі та участі позивач, позовні вимоги задовольнити. Від представника позивача [PERSON] 21 листопада 2023 року надійшли додаткові пояснення. Відповідач ПАТ «Дельта Банк» будучи обізнаним про розгляд цієї справи, правом на подачу відзиву не скористався. При цьому у заяві від 01 квітня 2020 року представник ПАТ «Дельта Банк» вказав, що не визнає позовні вимоги та просить справу розглядати без його участі. У судове засідання сторони не з`явилися з невідомих причин. Від позивача, відповідача [PERSON] та представника ПАТ «Дельта Банк» надійшли заяви про розгляд справи без їх участі. За такого, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін та третіх осіб, які не з`явилися. Дослідивши матеріали справи судом встановлено таке. Між [PERSON] та ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта-банк», укладено кредитний договір № 23/032/08-ZKLN, відповідно до якого позивач отримала кредитні кошти у розмірі 765 150 гривень. Цей договір було забезпечено договором іпотеки, предметом якої є квартира [ADDRESS] та договором поруки, укладеним з [PERSON] . У зв`язку із невиконання взятих на себе [PERSON] зобов`язань, рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 вересня 2009 року № 2-3-7458/09 з [PERSON] та [PERSON] у солідарному порядку стягнуто 961 183 грн 58 коп. та судові витрати з кожного боржника. Як слідує із змісту позовної заяви, право власності на квартиру [ADDRESS] перейшло у позасудовому порядку на підставі відповідного застереження у Іпотечному договорі, укладеному між [PERSON] та ВАТ «Кредитпромбанк». Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів, нерухомого майна від 24 травня 2019 року (том 2, а.с. 88) слідує, що 23 квітня 2018 року об 11:01:41 державним реєстратором Чеканським С.І. вчинено запис про виникнення у ПАТ «Дельта - Банк» права власності на квартиру [ADDRESS] . Підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу, прав вимоги (виписка), серія та номер: б/н, виданий 26 червня 2013 року, видавник: Шевченко Д.Г. приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу: Лист-вимога, серія та номер: 02.1.1/1947, виданий 26 березня 2008 року, видавник Яковлєва Ю.В., приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу. Підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 40805158 від 25 квітня 208 року 11:28:25, Чекановський С.І. , Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради. Форма власності: приватна. Розмір частки 1/1. Власник; Публічне акціонерне товариство «Дельта-банк». Наказом Міністерства юстиції України від 01 червня 2021 року № 1956/5 «Про задоволено скарги [PERSON] » (пункт 2) скасовано рішення державного реєстратора Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради від 25 квітня 2018 року № 40805158. За результатами судового розгляду, позов [PERSON] про скасування означеного наказу, рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 07 березня 2023 року у справі № 490/1281/21 задоволено. Визнано протиправним та скасовано пункт 2 Наказу Міністерства юстиції України від 01 червня 2021 року за № 1956/5 «Про задоволення скарги [PERSON], яким скасовано рішення державного реєстратора Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради Чекановського С.І. від 25 квітня 2018 року № 40805158». За результатами апеляційного провадження у справі № 490/1281/22, рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 березня 2023 року змінено в його мотивувальній частині. Ухвалою Верховного Суду від 26 вересня 2023 року касаційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 07 березня 2023 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 24 травня 2023 року визнано такою, що неподана та повернуто скаржнику. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 06 березня 2020 року у справі № 490/8248/19 задоволено позову [PERSON] та визнано протиправними дії Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради щодо зняття [PERSON] , [PERSON] 27 серпня 2006 року з реєстрації місця проживання за адресою [ADDRESS] . Зобов`язано Департамент з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради поновити реєстрацію місця проживання [PERSON] , [PERSON] [INFO] за адресою [ADDRESS] та внести відповідні зміни до реєстраційного обліку. За результатами апеляційного провадження, постановою Миколаївського апеляційного суду від 21 липня 2020 року, апеляційну скаргу [PERSON] , в інтересах якого діє [PERSON] , залишено без задоволення, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 06 березня 2020 року у справі № 490/8248/19 - залишено без змін. Вирішуючи питання щодо обґрунтованості позовних вимог суд зазначає таке. Судом встановлено, що [PERSON] у березні 2008 року уклала кредитний договір з ВАТ «Кредитпромбанк», який було забезпечено, зокрема, договором іпотеки, предметом якого є квартира [ADDRESS] . Відповідно до умов іпотечного договору від 26 березня 2008 року (4.1, 4.2, 4.3, 4.4, 4.5) ПАТ «Дельта Банк» задовольнили свої вимоги кредитора та набув права власності на квартиру [ADDRESS] у позасудовому порядку. Надалі 05 квітня 2019 року відбувся електронний аукціон, за результатами якого квартиру [ADDRESS] придбав відповідач [PERSON] . Судом у рішенні Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 січня 2020 року у справі № 490/4385/19 встановлено, що ця квартира не була придбана за кредитні кошти (набрало законної сили 28 лютого 2023 року). Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 06 березня 2020 року у справі № 490/8248/19 встановлено, що починаючи з серпня 2009 року до 06 травня 2019 року за адресою [ADDRESS] було зареєстровано місце проживання [PERSON] та [PERSON] 2006 року народження. Відповідно до частин першої - п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно із частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 6 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм право на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. За такого під час розгляду цієї справи слід встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 21 листопада 2018 року у справі № 465/650/16-ц, провадження № 14-356цс18, та від 23 січня 2019 року у справі № 522/10127/14-ц, провадження № 14-428цс18, правова природа процедури реалізації майна на прилюдних торгах полягає у продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів. Ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення прилюдних торгів - це оформлення договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто правочин. Відповідно до частини першої статті 650 ЦК України особливості укладення договорів на біржах, аукціонах, конкурсах тощо встановлюються відповідними актами цивільного законодавства. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (частина перша статті 655 ЦК України). Частиною четвертою статті 656 ЦК України встановлено, що до договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті. Закон України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402-III визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини. У цьому Законі терміни вживаються в такому значенні дитина - особа віком до 18 років (повноліття), якщо згідно з законом, застосовуваним до неї, вона не набуває прав повнолітньої раніше (стаття 1 Закону № 2402-III). Стаття 18 Закону № 2402-III визначає, що держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Частина четверта статті 9 Сімейного кодексу України встановлює, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Частина перша статті 160 Сімейного кодексу України визначає, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою (частини друга та третя статті 160 Сімейного кодексу України). Частина друга статті 177 Сімейного кодексу України встановлює, що батьки (усиновлювачі) або опікун малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування: 1) відмовитися від прав на майно малолітньої дитини, у тому числі речових прав на нерухоме майно, що підлягають державній реєстрації; 2) видавати письмові зобов`язання від імені малолітньої дитини; 3) вчиняти правочини щодо: об`єкта житлової нерухомості та/або земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, власником або користувачем яких є малолітня дитина; відчуження (у тому числі шляхом міни або внесення (передачі) до статутного (складеного) капіталу (пайового фонду) юридичної особи чи як вступного, членського та/або цільового внеску члена кооперативу), поділу, виділу нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості, іншого цінного майна, зокрема транспортних засобів, власником якого є малолітня дитина. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що вчинення правочинів стосовно житлової нерухомості власником або користувачем яких є малолітня дитина провинні вчинятися з дозволу органу опіки та піклування. З матеріалів справи слідує, що на момент проведення спірного електронного аукціону (станом на 05 квітня 2019 року) щодо продажу квартири [ADDRESS] , у цій квартирі було зареєстровано місце проживання неповнолітньої особи [PERSON] 27 серпня 2006 року (12 років на час проведення спірного аукціону). Питання про зняття його з реєстрації за вказаною адресою [PERSON] вирішено лише 06 травня 2019 року, після укладення договору купівлі-продажу спірного майна (ця обставина становлено судом у справі № 490/8248/19). Однією із загальних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Отже, дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризуються чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Як свідчать матеріали справи місце проживання малолітньої дитини [PERSON] 2006 року народження за спірною адресою було зареєстровано з серпня 2008 року, тобто до ухвалення Центральним районним судом м. Миколаєва рішення від 30 вересня 2009 року про стягнення заборгованості у справі № 2-3-7458/09 та за десять років до проведення оскаржуваного у цій справі аукціону. З огляду на це відсутні підстави вважати, що дії позивача [PERSON] щодо реєстрації місця проживання її сина у квартирі [ADDRESS] мають ознаки недобросовісної поведінки. Як свідчить пункт 1.8. публічного паспорта активу (нерухомість (будівлі та споруди) вказано про відсутність зареєстрованих неповнолітніх осіб у квартирі [ADDRESS] . Підстава для внесення такої інформації - довідка від 26 листопада 2018 року. Інформація за усною заявою [PERSON] щодо підробки у квітні 2019 року довідки про реєстрацію, яка в подальшому була використана для незаконного продажу квартири, що розташована за адресою [ADDRESS] внесена 13 червня 2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019150020002210. Інформації щодо результатів досудового розслідування за цією заявою матеріали справи не містять. Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що оскаржувані у цій справі електронний аукціон щодо продажу спірної квартири проведено з порушенням вимог чинного законодавства, а саме без відповідного дозволу органу опіки та піклування на відчуження квартири [ADDRESS] . За такого, електронний аукціон, проведений 05 квітня 2019 року, протокол № UA-EA-2019-03/14-000020-b, номер лоту F11GL40943 та договір купівлі-продажу від 24 квітня 2019 року слід визнати недійсним. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі статтею 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 572 ЦК України). Відповідно до статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. При цьому у статті 575 ЦК України наведено окремі види застав та вказано, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Отже, іпотека є особливим видом застави, за яким виконання зобов`язань забезпечується виключно нерухомим майном. Іпотека регулюється не лише загальним законодавством - ЦК України, Законом України від 02 жовтня 1992 року № 2654-XII «Про заставу», а й спеціальним - Законом № 898-ІV. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 898-IV іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. У частині першій статті 12 Закону № 898-IV вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. У частинах першій, третій статті 33 цього Закону передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно з положеннями частин першої - третьої статті 36 Закону № 898-IV сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Позивач [PERSON] посилається на те, що договір про задоволенні вимог іпотекодержателя між іпотекодержателем та іпотекодавцем не укладався. Однак, відповідно до пункту 4.1 Іпотечного договору від 26 березня 2008 року за рахунок Майна Іпотекодержатель (ПАТ «Дельта -Банк») має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, який визначається на момент фактичного задоволення разом із сумою кредиту, процентами та штрафними санкціями та відшкодуванням збитків, які виникли у зв`язку із простроченням виконання Іпотекодавцем ( [PERSON] ) зобов`язань за Кредитним договором, витратами пов`язаними зі зверненням стягнення на Майно, витратами пов`язаними з утриманням та збереженням, витрат на страхування Майна, та інші витрати, обумовлені виконання умов цього договору. Пункт 4.2 Іпотечного договору від 26 березня 2008 року визначає, що Іпотекодержатель набуває право звернення на Майно у порушення Іпотекодавцем умов Кредитного договору ,або умов цього договору. Відповідно до пункту 4.3. Іпотечного договору від 26 березня 2008 року при настанні випадків, передбачених пунктом 4.2 цього договору, Іпотекодержатель потягом 30 календарних днів попереджає Іпотекодержателя про задоволення своїх вимог за рахунок іпотеки і якщо протягом цього строку зобов`язання, забезпечені іпотекою, не будуть виконані Іпотекодержателем на свій розсуд задовольняє свої вимоги одним із таких способів: набуває право власності на майно; від свого імені продає Майно третім особам і спрямовує отримані кошти на задоволення своїх потреб; дає Іпотекодержателю згоду на реалізацію Майна третім особам, визначених Іпотекодержателем або погоджених з ним, від свого імені за умови, що кошти виручені від реалізації Майна третім особам будуть направлені на задоволення вимог Іпотекодержателя. Перебіг тридцятиденного строку починається з наступного дня після календарного дня відправлення Іпотекодержателем повідомлення про свій намір укласти договір купівлі-продажу Майна, за місцезнаходженням Іпотекодавця зазначеному у цьому Договорі. Відповідно до частини першої статті 37 Закону № 898-IV іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Зазначені вище пункти іпотечного договору містять відповідне застереження, яке прирівнюється до договору, згідно з яким іпотекодавець засвідчує, що він надає згоду на набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержателем за власним одноосібним письмовим рішенням. На підставі іпотечного договору, яке містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя та повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки, державним реєстратором 25 квітня 2019 року прийнято оскаржувані рішення про реєстрацію права власності на нерухоме майно (предмет іпотеки) за АТ «Укрсоцбанк». Відповідно до частини другої статті 37 Закону № 898-IV рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді, що є для іпотекодавця гарантією дотримання іпотекодержателем вимог закону щодо підстав та процедури звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку. Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулює Закон № 1952-IV, у частині другій статті 18 якого зазначено, що перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - Порядок № 1127). У пунктах 6, 7 Порядку № 1127 (тут і далі - в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком. Для державної реєстрації прав заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, та документ, що підтверджує сплату адміністративного збору за державну реєстрацію прав. Відповідно до пункту 12 Порядку № 1127 розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на таке майно, відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями, а також наявність підстав для проведення державної реєстрації прав, зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав. Згідно з пунктами 18, 23 Порядку № 1127 за результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації. За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені Законом № 1952-IV, державний реєстратор приймає відповідне рішення, яке повинне містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття, з відповідним обґрунтуванням їх застосування. У частині першій статті 24 Закону № 1952-IV перелічено підстави для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень. За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. Рішення про відмову в державній реєстрації прав повинне містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття (частина друга статті 24 Закону № 1952-IV). Також у статті 24 Закону № 1952-IV визначено перелік обставин, за яких відмова в державній реєстрації прав з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, не застосовується. Що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19) та багатьох інших. При цьому відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для відновлення його права (пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18). Задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), у пункті 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18). Враховуючи зазначене, позовні вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності, запис про державну реєстрацію права власності за ПАТ «Дельта Банк» та скасування не є належним способом захисту порушеного права позивача. Тобто ці вимоги зайвими та у їх задоволенні слід відмовити. Підсумовуючи викладене, враховуючи, що суд дійшов висновку про необхідність визнати електронний аукціон недійсним, у відповідача [PERSON] слід витребувати з незаконного володіння нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] на користь [PERSON] . Враховуючи, що суд дійшов висновку про часткове задоволення позову в частині позовних вимог до [PERSON] (визнання електроного аукціону, протоколу та договору купівлі-продажу недійсними та витребування майна на користь позивача), відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог (3842,20х66.7*100=2562 грн 75 коп.).

Outcome: partial