Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-24 00:00:00

В червні 2024 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якому просить стягнути з [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , [NUMBER] у розмірі 25 відсотків від його заробітку (доходу) щомісячно. В обгрунтування позову посилається на те, що [PERSON] є пенсіонеркою за віком. Проживає сама, чоловік Позивачки - [PERSON] помер у липні 2020 року. Позивачка отримує пенсію у розмірі 5885,00грн. Інших джерел доходів не має. Її становище на даний час є вкрай нужденним. Отримуваної нею пенсії недостатньо для її повноцінного існування. Позивачка має єдиного повнолітнього сина [PERSON] , який працює суддею, отримує заробітну плату у розмірі понад 100 000,00грн., що вказує на його можливість надавати допомогу своїй непрацездатній матері. Враховуючи вищевикладене вважає, що син позивачки - [PERSON] має можливість надавати їй матеріальну допомогу, але відмовляється це робити. Ухвалою від 10.06.2024 року відкрито провадження по справі та ухвалено про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Позивач в особі совго представника адвоката Бакай Л.А. просила розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позов визнає в повному обсязі, обставини позову визнає. Судом ухвалено про розгляд справи у відсутності сторін, відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не проводиться. Вивчивши доводи позову і матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до частин першої - четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій Стаття 76 ЦПК України визнає доказами будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77 ЦПК України). Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, матеріалами справи підтверджується, що [PERSON] , [INFO] , є матір`ю відповідача. Позивачка є пенсіонеркою за віком, її чоловік , батько відповідача, помер у липні 2020 року. Позивачем також надано на обгрунтування своїх вимог Довідку № 377/КАС , про те, що [PERSON] працює у Касаційному адміністартивному суді у складі Верховного Суду та його середній заробіток за останні 6 місцяв до березня 2024 року становить більше 200 000 грн на місцяь. [PERSON] у позові стверджує , що отримує пенсію у розмірі 5885,00грн. та інших джерел доходів не має. проте жодних доказів такого суду не надала (навіть довідки про розмір пенсійних нарахувань). Рішенням у справі № 490/10149/23 від 16 січня 2024 року Централього районного суду міста Миколаєва , яке набуло законної сили, задволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дітей. Стягувати з [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , на користь [PERSON] , аліменти на утримання малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 13 жовтня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття. Стягувати з [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , на користь [PERSON] , аліменти на утримання доньки - [PERSON] , [INFO] , яка продовжує навчання, у розмірі у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 13 жовтня 2023 року і до закінчення навчання у Національному університеті «Одеська юридична академія», а саме до 30 червня 2026 року, а в разі продовження навчання до досягнення донькою двадцяти трьох років. Так, в провадженні Центрального районного суду м.Миколаєва (головуюча суддя Гуденко О.А.) перебуває справа за скаргою [PERSON] на бездіяльність державного виконавця Центрального відділ державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного Міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо не звернення стягнення на майно боржника [PERSON] в рамках виконавчих проваджень. Представником скаржника у цій справі є той самий представник, що представляє інтереси позивачки [PERSON] - адвокатка Бакай Л.А. Як вбачається з матеріалів вказаної скарги, на виконанні у Центральному ВДВС перебуває зведене виконавче провадження № [NUMBER] відносно боржника [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), до складу якого входить 3 виконавчих провадження, а саме: - ВП 74469062 з виконання виконавчого листа Центрального районного суду м. Миколаєва № 490/11149/23 виданого 20.02.2024 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання повнолітньої доньки [PERSON] [INFO] , яка продовжує навчання у розмірі 1/4 частини всіх видів доходу але не менше 50% прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку щомісячно з 13.10.2023 і до закінчення навчання у Національному університеті "Одеська юридична академія" а саме до 30.06.2026 року, а у разі продовження навчання до досягнення донькою 23-х років. Виконавче провадження відкрито 20.03.2024. - ВП 74468927 з виконання виконавчого листа Центрального районного суду м. Миколаєва № 490/11149/23 виданого 20.02.2024 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] [INFO] , в розмірі 1/4 частини всіх видів доходу але не менше 50% прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку щомісячно починаючи з 13.10.2023 року. Виконавче провадження відкрито 20.03.2024. - ВП 75089969 з виконання виконавчого листа Центрального районного суду м.Миколаєва № 490/11149/23 виданого 16.02.2024 про стягнення з [PERSON] на користь держави судового збору в розмірі 1073,60 грн. Виконавче провадження відкрито 24.05.2024. 25.03.2024 відповідно до вимог статтей 10, 68, 69, 70 Закону, державним виконавцем було винесено постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, 25.04.2024 відповідно до вимог статтей 10, 68, 69, 70 Закону,державним виконавцем було винесено постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника в загальному розмірі 50%, яку направлено для виконання до Верховного Суду. 13.05.2024 винесено постанови про арешт коштів боржника, якою накладено арешт на грошові кошти боржника, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів - 267170,81 грн., направлено до банків учасників обміну з накладенням КЕП Протягом травня-червня 2024 року на депозитний рахунок відділу ДВС надходили кошти, утримані з заробітної плати боржника по вказаним виконавчим провадженням. 01.07.2024 відповідно до ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження № [NUMBER]. 27.06.2024 відповідно до статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про арешт майна боржника ВП № 74469062, якою накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника [PERSON] в межах суми боргу 266870,81 грн. відомості про обтяження зареєстровано в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна та Державному реєстрі речових прав. 01.07.2024 отримано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта згідно якого встановлено, що на майно боржника [PERSON] накладено арешти згідно ухвал Вищого антикорупційного суду в межах кримінального провадження, особа, в інтересах якої встановлено обтяження: НАЦІОНАЛЬНЕ АНТИКОРУПЦІЙНЕ БЮРО УКРАЇНИ. Так, відповідно до ст. 70 ЗУ "Про виконавче провадження", загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків. Отже за наведених обставин, в разі задоволення вказаного позову про стягнення на користь непрацездатної матері боржника [PERSON] аліментів - таке рішення суду не може бути виконано в порядку примусового виконання , оскільки з боржника вже стягуються 50% від його заробітної плати . Про вказані обставини достовірно відомо предстанвику позивачки адвокату Бакай Л.А. - адже саме вона посилалася на ці обставини у межах скарги у справі № 490/10149/23 в інтересах іншого стягувача [PERSON] . Згідно зі ст. 51 Конституції України повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. У відповідності до ч.1 ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Тлумачення ст. 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх «дітей» утримувати своїх батьків виникає на підставі сукупності наступних умов - походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення), непрацездатність матері, батька та потреба матері, батька в матеріальній допомозі. Отже, зобов`язання повнолітніх «дітей» утримувати своїх батьків не виникає в разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. При цьому обов`язок повнолітніх «дітей» не пов`язується з їхньою працездатністю й можливістю надавати батькам матеріальну допомогу (це зазначено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 05.09.2019 у справі №212/1055/18-ц). У відповідності до ч. 1 ст. 204 СК України, дочка, син можуть бути звільнені судом від обов`язку утримувати матір, батька, якщо буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків. Відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатними особами, зокрема, є особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами . Відповідно до ст. 47 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні», діти зобов`язані піклуватися про батьків похилого віку, подавати їм допомогу і підтримку, в разі необхідності здійснювати догляд за ними. Таким чином, необхідною умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність двох обов`язкових підстав - непрацездатність батьків та потреба в матеріальній допомозі. У п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року надано роз`яснення, що обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги не є абсолютним. Якщо мати, батько були позбавлені батьківських прав і ці права не були поновлені, обов`язок утримувати матір, батька у дочки, сина, щодо яких вони були позбавлені батьківських прав, не виникає. Згідно п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року за № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (ст.204 СК). Таким чином, право на утримання від дочки, сина - мати та батько матимуть за умови, якщо вони є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги. Непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи. При вирішенні питання про стягнення аліментів на утримання батьків слід враховувати, що вказане право батьків, якому кореспондує обов`язок повнолітніх дітей виникає за наявності двох умов: непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина. Звільнення від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах можливі лише коли буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків, що передбачено ч. 1 ст. 204 СК України. [PERSON] у позові стверджує , що отримує пенсію у розмірі 5885,00грн. та інших джерел доходів не має. проте жодних доказів такого суду не надала (навіть довідки про розмір пенсійних нарахувань). Відповідно до ЗУ "Про Державний бюджет України" прожитковий мінімум в Україні станом на 2024 рік для осіб нерппрацездатного віку становить 2361 грн. Жодних обгрунтувань потреби в матеріальній допмогзі при тому що розмір її пенсії більше , ніж в два рази перевищує прожитковий мінінмум для осіб відповідного віку - позивачем судуд не надано. Позовна заява навіть не містить обгрунтування потреби позивача у матеріальній допомозі, не зазначено і не підтверджено розмір щомісячних витрат, яке несе позивачка, не зазначено про її необхідність в лікуванні. Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (усиновлення); непрацездатність матері, батька; потреба батька, матері в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї з вказаних обставин.Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу. Особа потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання її майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом, - така норма закріплена в ч. 4 ст. 75 Сімейного кодексу України. Відповідно до частини 3 статті 75 СК України непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи. За приписами ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого цим Законом віку, що дає право на призначення пенсії за віком, у тому числі на пільгових умовах, та дострокової пенсії, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону. Пунктом 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК), не є абсолютним. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, згідно з постановою об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі №212/1055/18-ц, тлумачення статті 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу. Як неодноразово у своїх постановах вказував Верховний Суд, необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги береться отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Отже, один лише факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Позивачкою разом із позовною заявою не було надано жодних доказів, які б свідчили про те, що розмір отримуваної нею пенсії та іншого доходу, є значно нижчим за розмір її щомісячних витрат. Інших доказів, окрім тих, якими підкріплюються факти про те, що позивачка не потребує грошової допомоги, позивачка не надала. Разом з тим, безумовне визнання відповідачем позову свдічить про те, що відповідач має можливсть надавати матеріальну допомогу матері в добровільному порядку та виконувати свій обов`язок по утриманню непрацездатних батьків самостійно, чесно та сумлінно- адже враховуючи вищевикладаені обставини , примусовому виконанню через органи ДВС стягнення аліментів на корсить матері все одно щонайменше до 30.06.2026 року - не є можливим. Матеріалами справи не підтверджується непрацездатність та потреба позивачки в матеріальній допомозі, тобто виникнення обов`язку у відповідача відповідно до ст. 202 СК України щодо утримання матері у зв`язку з наведеними обставинами. Тому, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є належним чином не доведеними, у зв"язку з чим задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18). З огляду на те, що сторона позивача не надала жодних доказів на підтвердження обставин, з яким закон пов"язує можливість стягнення аліментів на утримання непрацездатних батьків, а саме не надано доказів непрацезданості та потреби в матеріальній допомозі, правових підстав прийняти визнання позову відповідачем немає, а тому суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову. Тим більше, що таке визнання позову наразі порушуватиме права його дітей, адже існує значна заборгованість зі сплати ним аліментів на утримання в тому числі і неповнолітнього сина. Оскільки позивачем подано необґрунтований позов, визнання якого суперечить закону. Суд ще раз зауважує, що у випадку дійсного визнання позову відповідачем, він вправі утримувати позивачку без відповідного рішення суду. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягає.

Outcome: dismissed