Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-05 00:00:00

\~Представник позивача\~звернулась до\~суду із\~зазначеним позовом,\~в якому\~просить стягнути\~з відповідача\~на користь\~позивача заборгованість\~по оплаті\~за надані\~житлово-комунальні\~послуги з\~постачання теплової\~енергії за\~адресою:\~ [ADDRESS] ,\~за період\~з 01\~жовтня 2013\~року по\~31\~жовтня 2023\~року у\~розмірі 22036\~грн.\~88\~коп.,\~суму заборгованості\~по платі\~за абонентське\~обслуговування у\~розмірі 188\~грн.\~88\~коп.,\~інфляційні втрати\~у розмірі\~7957\~грн.\~05\~коп.\~та 3%\~річних у\~розмірі 1979\~грн.\~34\~коп.,\~а всього\~стягнути 32162\~грн.\~15\~коп.\~В обґрунтування\~позовних вимог\~вказано,\~що АТ\~«Криворізька теплоцентраль»\~за специфікою\~своєї виробничої\~діяльності надає\~послугу з\~централізованого опалення/постачання\~теплової енергії\~населенню,\~у тому\~числі до\~квартири [ADDRESS] .\~Так,\~у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем як споживачем послуг з постачання теплової енергії (централізованого опалення) своїх зобов`язань щодо своєчасної та в повному обсязі оплати за надані послуги, у нього за період з 01\~жовтня 2013\~року по\~31\~жовтня 2023 року\~виникла заборгованість\~у розмірі\~22036грн. 88 коп., яку відповідач у добровільному порядку не погашає. Тому позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача існуючої заборгованості та окрім того просить стягнути суму заборгованості по платі за абонентське обслуговування, нараховані інфляційні втрати та 3% річних.Разом з тим, представник позивача просить суд стягнути з відповідача на користь позивача понесені витрати зі сплати судового збору у розмірі 2684 грн. 00 коп. Ухвалою суду від 06.03.2024 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами та надано відповідачу 15-денний строк з дня отримання даної ухвали суду для подання відзиву на позовну заяву. Відповідач належним чином повідомлявся про відкриття провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, його представник надала до суду відзив на позовну заяву, в якому просила суд застосувати до виниклих правовідносин строк позовної давності та стягнути з її довірителя на користь позивача заборгованість за період із лютого 2019 року по жовтень 2023 року включно у розмірі 11358 грн. 75 коп., зменшити на підставі положень Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» розмір інфляційних втрат до 10 грн. 00 коп. та 3% річних до 10 грн. 00 коп., нарахованих як штрафних санкцій за час затримки розрахунку. Разом з тим, зазначила про неправильність нарахування позивачем інфляційних втрат та 3% річних. Представник позивача, у свою чергу, надала до суду відповідь на відзив, у якому наголосила на правомірності застосування до виниклих правовідносин положень ст. 625 ЦПК України та нарахуванні інфляційних втрат та 3% річних, зокрема у період дії карантину та воєнного стану. Щодо клопотання відповідача про застосування строків позовної давності, просила суд врахувати положення Закону України\~від 30.03.2020\~року №540-IX\~«Про внесення\~змін до\~деяких законодавчих\~актів України,\~спрямованих на\~забезпечення додаткових\~соціальних та\~економічних гарантій\~у зв`язку\~з поширенням\~коронавірусної хвороби\~(COVID-19)» та п. 12 розділу «Прикінцеві положення» ЦК України, згідно з якими передбачено продовження позовної давності щодо вимог, за якими перебіг позовної давності не закінчився станом на 02 квітня 2020 року. Представник відповідача надала до суду заперечення на відповідь на відзив, у яких також просила суд при частковому задоволенню позовних вимог стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правничу допомогу відповідно до положень ч. 10 ст. 141 ЦПК України. Представник позивача також надала до суду додаткові пояснення у справі, в яких зазначила, що в даному випадку положення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», на які посилається представник відповідача у наданому відзиві на позов, не підлягають застосуванню, оскільки стосуються обмежень щодо нарахування військовослужбовцям саме штрафних санкцій, а нараховані в порядку ст. 625 ЦК України інфляційні втрати та 3% річних не є штрафними санкціями. Більш того, у позивача відсутня інформація щодо того, коли саме відповідача було призвано на військову службу та згідно долученого до матеріалів справи посвідчення учасника бойових дій на ім`я відповідача, таке видано 07 липня 2023 року. Разом з тим, також зазначала про не співмірність понесених відповідачем витрат на правничу допомогу, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних робіт. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, відповідач є власником квартири [ADDRESS] та з 22 квітня 2005 року зареєстрованим у ній. Згідно детального розрахунку заборгованості за адресою: [ADDRESS] , позивачем надавались послуги з постачання теплової енергії (централізованого опалення), але їх вартість своєчасно та в повному обсязі не сплачувалась, у зв`язку з чим за період з 01 жовтня 2013 року по 31 жовтня 2023 року утворилась заборгованість у розмірі 22036 грн. 88 коп. Відповідно до\~ст. 714 ЦК України\~ за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечувати безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903\~ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Правовідносини з приводу постачання теплової енергії, що виникли між сторонами, регулюються Законами України «Про теплопостачання», «Про житлово-комунальні\~послуги» та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року №630. В даному випадку застосовується до 01.05.2019 року Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 року №1875-IV, а з 01.05.2019 року Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 року №2189-VIII. Раніше редакція\~Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 року, а саме ч. 1 визначала, що споживач - це, зокрема, фізична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Згідно ч. 3\~ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~від 24.06.2004 року, дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Відповідно до ч. 3\~ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 року\~споживач зобов`язаний, зокрема, укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору; оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг, оскільки укладення договору є обов`язком споживача (п. 1 ч. 3\~ст. 20 вказаного Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 року). Відповідно до\~ ст.\~2\~Закону України\~«Про житлово-комунальні\~послуги» від 09.11.2017 року, предметом регулювання цього\~Закону\~є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках. Відповідно до\~ п. 5 ч. 2 ст.\~7\~Закону України\~«Про житлово-комунальні\~послуги» від 09.11.2017 року, індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 року, споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. У відповідності до положень ч. 5 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії), з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання. Такі договори вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги. При цьому розміщується повідомлення про місце опублікування тексту договору у загальнодоступних місцях на інформаційних стендах та/або рахунках на оплату послуг. Плата виконавцю комунальної послуги за індивідуальним договором про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання, складається з: плати за послугу, що розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів на відповідну комунальну послугу та обсягу спожитих комунальних послуг, визначеного відповідно до законодавства; плати за абонентське обслуговування, яка не може перевищувати граничний розмір, визначений Кабінетом Міністрів України. Так, позивачем як виконавцем послуг 01 жовтня 2021 року на своєму офіційному веб-сайті: https://tec.dp.ua було розміщено Типовий індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії, який є публічним договором приєднання. У зв`язку з тим, що протягом 30 днів з дня опублікування Типового індивідуального договору, на адресу позивача від відповідача не надходило жодних документів, які б підтверджували наявність рішення власників багатоквартирного будинку про обрання моделі договірних відносин, з 01 листопада 2021 року між позивачем та відповідачем, як споживачем послуги з постачання теплової енергії, було фактично укладено Типовий індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії. Таким чином, згідно з вищевикладеним, споживачі зобов`язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично ними користувались. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг, оскільки укладення договору є обов`язком споживача. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20.04.2016 року у справі №6-2951цс15, у постанові Верховного Суду від 18.05.2020 року у справі №176/456/17, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 року у справі №14-280цс18. Відповідно до ч. 6 ст.\~19\~Закону України\~«Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно\~здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Відповідно до ст.ст. 67,68 ЖК України\~плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №630 від 21.07.2005 року №630, зі змінами та доповненнями, передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено іншого строку. Статтею 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Так, тарифи з надання теплової енергії для населення, згідно яких здійснювались нарахування відповідачу, є загальнодоступними та містяться на сайті позивача та виконкому Криворізької міської ради. У відповідності до п. 1 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» з наступними змінами і доповненнями, утримання приватизованих квартир здійснюється за рахунок коштів їх власників згідно з Правилами користування приміщеннями житлових будинків. Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний\~утримувати майно,\~що йому\~належить,\~якщо інше\~не встановлено\~договором або\~законом. Таким чином, власність зобов`язує нести тягар утримання майна, у тому числі нести витрати по оплаті фактично наданих житлово-комунальних послуг. \~Отже,\~судом із\~розрахунку заборгованості\~наданого позивачем,\~встановлено,\~що за\~період часу\~з 01\~жовтня 2013\~року по\~31\~жовтня 2023\~року заборгованість\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~за надані\~послуги з\~постачання теплової\~енергії (централізованого\~опалення)\~склала 22036грн. 88 коп. При цьому, доказів про звернення до позивача із заявами та скаргами щодо неналежного надання послуг до квартири, власником якої є відповідач, матеріали справи не містять. У відповідності до\~ст.\~ 526\~ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства. У відповідності до\~ст.\~525\~ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Між тим, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Так, представник відповідача у наданому відзиві на позов просила суд про застосування до виниклих правовідносин строків позовної давності. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Ч.ч. 1, 5\~ст. 261 ЦК України\~визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Позовна давність, відповідно до ч. 1\~ст.\~260\~ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями\~253-255\~цього\~Кодексу. Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Так, із аналізу зазначених норм випливає, що за кожним щомісячним платежем перебіг позовної давності починається після невиконання чи неналежного виконання відповідачем обов`язку із внесення щомісячної плати і обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим. Таким чином, позивач звернувся до суду з даним позовом у грудні 2023 року, тобто після спливу позовної давності щодо щомісячних платежів із жовтня 2013 року по листопад 2020 року включно. Разом з тим, судом вважає за необхідне зазначити також наступне та врахувати, що\~постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»\~(із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався та діяв й на час звернення позивача з даним позовом до суду. Законом України №530-ІХ від 17.03.2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)»\~введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (ч. 2 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»). 02 квітня 2020 року набув чинності\~Закон України від 30.03.2020 року №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого\~розділ «Прикінцеві положення» ЦК України\~доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями\~257,\~258,\~362,\~559,\~681,\~728,\~786,\~1293\~цього\~Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Тобто, строк позовної давності, в силу пункту 12\~Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, продовжено на строк дії карантину. У постанові Верховного Суду від 07.09.2022 року у справі №679/1136/21 зазначено, що: «У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України\~у редакції Закону України від 30.03.2020 року №540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на\~строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)». Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню і у тому випадку, коли тривалість строку позовної давності, визначена законом. За таких обставин, законом передбачено продовження позовної давності щодо вимог за якими перебіг позовної давності не закінчився станом на 02 квітня 2020 року. Оскільки, в даному випадку перебіг трирічної позовної давності щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за на надані послуги з постачання теплової енергії за квітень 2017 року закінчився під час дії карантину, а тому ці строки продовжуються, що свідчить про дотримання позивачем позовної давності при зверненні до суду з даним позовом щодо стягнення заборгованості за період з 02 квітня 2017 року. На підставі зазначеного, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за надані послуги з постачання теплової енергії за період з 02 квітня 2017 року по 31 жовтня 2023 року у розмірі 15037 грн. 41 коп.\~ Окрім того, суд зазначає, що відповідачем не внесена плата за абонентське обслуговування за період з 01 листопада 2021 року по 31 жовтня 2023 року в загальному розмірі 188 грн. 88 коп., яка підтверджується наданим до суду розрахунком та яка також підлягає стягненню з відповідача. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та 3% річних, суд зазначає наступне. У відповідності до\~ст.\~526\~ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства. У відповідності до\~ст.\~525\~ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Згідно з п. 3 ч. 1\~ст. 611 ЦК України\~у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.\~Статтею 549 ЦК України\~встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Формами неустойки є штраф і пеня. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (п. 2\~ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (п. 3\~ст. 549 ЦК України). До настання строку виконання зобов`язання неустойка є способом його забезпечення, а у разі невиконання зобов`язання перетворюється на відповідальність, яка спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобов`язання боржником. Разом з тим, пеня за своєю правовою природою продовжує стимулювати боржника до повного виконання взятих на себе зобов`язань і після сплати штрафу, тобто порівняно зі штрафом є додатковим стимулюючим фактором. Після застосування такої відповідальності, як штраф, який має одноразовий характер, тобто вичерпується з настанням самого факту порушення зобов`язання, пеня продовжує забезпечувати та стимулювати виконання боржником свого зобов`язання. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Так, формулювання\~ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. Разом з тим, за змістом ч. 2\~ст. 625 ЦК України\~нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови ВСУ від 06.06.2012 року у справі №6-49цс12, від 24.10.2011 року у справі №6-38цс11). Отже, проценти, передбачені\~ст. 625 ЦК України, не є штрафними санкціями (постанова ВСУ від 17.10.2011 року у справі №6-42цс1 1). Таким чином, норми\~Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» щодо того, що військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань, на які посилається представник відповідача у відзиві на позов, на нарахування інфляційних збитків та 3% річних не розповсюджується. З огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до\~ст. 625 ЦК України, позаяк суми нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання та не є неустойкою, до стягнення якої застосовується ще й скорочена позовна давність. Отже, зважаючи на вищевикладене, правовідносини, які склались між позивачем та відповідачем є грошовим зобов`язанням, позаяк відповідач має зобов`язання перед позивачем оплатити надані послуги з постачання теплової енергії (централізованого опалення), а позивач має право вимагати від відповідача відповідної оплати за надані послуги, однак, у зв`язку із несплатою належним чином відповідачем за отримані послуги, позивачу було завдано збитків, по суті матеріальної шкоди, яка виражена у грошовому еквіваленті, а тому на дані правовідносини поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України та з відповідача на користь позивача підлягають стягненню, з урахуванням набрання\~чинності Постановою\~КМУ від\~05.03.2022\~року №206\~«Деякі питання\~оплати житлово-комунальних\~послуг в\~період воєнного\~стану», згідно наданих позивачем розрахунків, з якими погоджується суд, інфляційні збитки у розмірі 2132 грн. 85 коп. та 3% річних у розмірі 849 грн. 34 коп., за період прострочення виконання зобов`язань в межах строку позовної давності, тобто за період з 02 квітня 2017 року по 31 жовтня 2023 року. Отже, зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Згідно ч. 1, 3\~ст. 133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, і витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно ч. 1\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 3 ч. 2\~ст. 141 ЦПК України\~інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі часткового задоволення позову\~на обидві сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог. Згідно ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. За змістом ст.\~137\~ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно ч. 3 ст.\~137\~ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 4 ст.\~137\~ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч. 5 ст.\~137\~ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок спростування співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 137 ЦПК України). При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, фінансового стану обох сторін та інших обставин. Відповідно до положень ч. 8 ст.\~141\~ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2\~ст. 137 ЦПК України). Розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Зазначене узгоджується з правовим висновком, наведеним в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 02.09.2020 року у справі №329/766/18. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги/додатковій угоді до договору. Як убачається з матеріалів справи, правничу допомогу відповідачу надає адвокат Зарівна С.В., що підтверджено Договором про надання професійної правничої (правової) допомоги №14 від 09.04.2024 року та Ордером на надання правничої (правової) допомоги від 12.04.2024 року. У відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначила, що попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат у суді першої інстанції становить 7500 гривень, що узгоджується із сумою зазначеною в Додатковій угоді №1 до Договору про надання професійної правничої (правової) допомоги №14 від 09.04.2024 року та Акті прийому-здачі наданих послуг, які просила стягнути з позивача відповідно до положень ч. 10 ст. 141 ЦПК України. Між тим, у додаткових поясненнях у справі представник позивача посилалась на те, що витрати на правничу допомогу, які заявлені у сумі 7500 гривень є занадто завищеними. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.11.2022 року по справі №922/1964/21 наголошувала на тому, що у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо. Так, з огляду на заперечення представника позивача, беручи до уваги характер правовідносин у цій справі, те, що дана справа є нескладною та розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, а відтак не потребує від представника відповідача значних зусиль у наданні правничої допомоги, зокрема, таких як подання додаткових клопотань та участь у судових засіданнях, враховуючи те, що у даній категорії справ вже сформувалась судова практика, що в свою чергу не потребує\~додаткового правового аналізу з боку адвоката для складання\~документів та формування правової\~позиції у справі, враховуючи обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, суд приходить до висновку, що визначений стороною відповідача розмір витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7500 грн. є неспівмірним з позовними вимогами, складністю справи та виконаними адвокатом роботами, не відповідає критеріям розумності та реальності, а відтак має бути зменшеним до 3500 грн. Враховуючи задоволення позовних вимог частково, тобто в межах строку позовної давності, що становить 56,61%, суд приходить до висновку про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу пропорційно до розміру відхилених позовних вимог, а саме у розмірі 1518 грн. 65 коп. (3500х(100-56,61)/100). Разом з тим, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме у розмірі 1519 грн. 54 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial