Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-05 00:00:00

Позивач, в інтересах якого діє представник [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Міська служба у справах дітей Бердичівської міської ради про визначення місця проживання дитини та звільнення від сплати аліментів. В обгрунтування позовних вимог зазначив, що з 05.07.2007 року по 05.11.2012 року перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Від спільного прдивання мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської обалсті від 05.11.2012 року шлюб між ними розірвано. Місце проживання дітей в судовому порядку не вирішувалось, з відповідачем вони домовились про те, що син буде проживати з матір`ю, а донька з батьком. 19.04.2018 року Бурдичівський міськрайонний суд Житомирського області видав судовий наказ за заявою [PERSON] , яким з нього стягуються аліменти на утримання неповнолітніх дітей в розмірі 1/3 частини його заробітку щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на кожну дитину. Про наявність вказаного судового наказу він дізнався лише в лютому 2024 року. Оскільки їх донька [PERSON] , [INFO] 15.07.2011 року фактично проживає з ним, повністю перебуває на його утриманні, з 01.09.2022 року є студенткою Бердичівського Фахового коледжу промислововсті економіки та права, просить визначити постійне місце проживання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] з батьком, припинити стягнення аліментів на коритсь [PERSON] на утримання [PERSON] , [INFO] , звільнити його від сплати заборгованості по аліментах, що стягуються на користь [PERSON] на утримання дітей згідно судового наказу виданого 19.04.2018 року Бердичівським міськрайонним судом Житомирського області, за період з 06.07.2018 року по даний час. Представник позивача позов підтримала, просила його задоволити з підстав, зазначених в позові. Представник відповідача проти задоволення позову заперечив, просив відмовити в його задоволенні в повному обсязі за безпідставністю. Третя особа про день та час розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не відомі, заяв та клопотань не подано. Заслухавши учасників, дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 05.11.2012 року. Від спільного прдивання мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської обалсті від 05.11.2012 року шлюб між ними розірвано. Місце проживання дітей в судовому порядку не вирішувалось. Нормами чинного цивільного законодавства, зокрема главою 4 підрозділу 1 розділу 2 Цивільного Кодексу України, визначено, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років є малолітньою особою (ст.31 ЦК України), а фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років є неповнолітньою особою (ст.32 ЦК України). Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає (ч.4 ст. 29 ЦК України). У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом (ч.3 ст.29 ЦК України). Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ч.2 ст.29 ЦК України). Вказані норми кореспондуються із нормами Сімейного Кодексу України. Так, статтею 161 СК України визначено порядок вирішення спору між матірю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини. При цьому, в ч.3 ст.160 СК України закріплено, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до роз`яснень, наданих Верховним Судом України в п. 18 Постанови Пленуму № 11 від 21.12.2007року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та зясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст.160 СК, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. З матеріалів справи вбачається, що донька сторін у справі, [PERSON] , [INFO] досягла чотирнадцяти років, а відтак з цього часу втратила статус малолітньої дитини. Таким чином, пред`явлення до суду вимоги одним із батьків щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини не передбачено нормами чинного законодавства, а тому суд вважає, що в задоволенні позовної вимоги про визначення місця проживання неповнолітньої дитини слід відмовити за безпідставністю її пред`явлення до суду, оскільки [PERSON] , [INFO] на момент подачі позову до суду (14.03.2024 року) досягла чотирнадцятирічного віку, а відтак їй належить право самостійно обирати місце свого проживання. Стосовно позовної вимоги щодо припинення стягнення аліментів на утримання [PERSON] , [INFO] суд зазначає наступне. Як встановлено судом, 19.04.2018 року Бердичівський міськрайонний суд Житомирського області видав судовий наказ за заявою [PERSON] , яким з [PERSON] стягуються аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/3 заробітку (доходу) боржника, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 03 березня 2018 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття, а якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на другу дитину, за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Відповідно до положень ст.51 Конституції України, ст.ст.180,182 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття, а мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму дитини відповідного віку. За ч.3 ст.181, ст.183 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. За змістом наведених правових норм аліменти присуджуються з метою утримання дитини на користь того з батьків, з ким проживає дитина, і який здійснює утримання цієї дитини. Аналіз частини другої статті 181 СК України свідчить про те, що право на отримання аліментів на дитину має той з батьків, з ким проживає дитина, а відповідний обов`язок сплачувати аліменти на дитину той з батьків, хто проживає окремо від неї. Таке тлумачення цієї норми міститься також в п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Відповідно до ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до положень ч.4 ст.273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Згідно із ст.273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч.3 ст.181 СК України) та на підстави припинення сплати аліментів. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом, а ст.273 СК України додатково вказує на підстави звільнення від сплати. Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст.182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст.192 СК України, зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження, а відсутність імперативної заборони на припинення виплати аліментів, за положеннями ст.273 СК України має на меті скасування їх присудження. Правовий аналіз зазначених положень закону свідчить про те, що припинення стягнення аліментів можливим є у тому випадку, коли одержувач аліментів, наприклад, батько дитини не витрачає отримувані ним аліменти на дитину або діти проживають із матір`ю. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я одержувача аліментів - батька дитини. При цьому обов`язок матері - платника аліментів утримувати дитину не припиняється. Способи захисту сімейних прав та інтересів встановлені ч.2 ст.18 СК України, згідно з нормами якої способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є припинення правовідношення, а також його анулювання. Відтак, з урахуванням предмета даного спору (припинення стягнення аліментів на утримання дитини), однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час звернення до суду з позовом і розгляду справи судом та ухвалення рішення по справі, зокрема з одержувачем аліментів чи з їх платником. При вирішенні цього спору суд також враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 4 вересня 2019 року (справа № 711/8561/16), відповідно до якого за своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. З довідки про реєстрацію місця проживання від 27.08.2021 року слідує, що [PERSON] , [INFO] значиться зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] з 15.11.2011 року по теперішній час. За вказаною адресою значиться зареєстрований і позивач у справі. Відповідно до ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Разом з тим, суд зауважує, що станом на дату реєстрації малолітньої [PERSON] ( [INFO] ), за місцем проживання батька (позивача), сторони у справі перебували в зареєстрованому шлюбі. При цьому, сам факт реєстрації особи за певним місцем проживання не підтверджує факт проживання особи за адресою реєстрації. З даних довідки від 12.02.2024 року слідує, що [PERSON] з 01.09.2022 року навчається за контрактом в Бердичівському фаховому коледжі промисловості, економіки та права. З долучених позивачем квитанцій слідує, що платник зазначений [PERSON] , призначення платежу: за навчання; лише квитанція від 05.10.2022 року свідчить про оплатуза навчання [PERSON] позивачем, [PERSON] . Тобто достоменно встановити хто саме оплачував навчання [PERSON] суд не має можливості. Як зазначено вище, остання досягла 14 річного віку і може самостійно обирати місце свого проживання. Натомість, суду не надано жодних доказів на підтвердження місця проживання неповнолітньої саме з позивачем. Стосновно позовної вимоги про звільнення позивача від заборгованості по аліментах, що стягуюься на користь [PERSON] на утримання дітей згідно судового наказу виданого 19.04.2018 року Бердичівським міськрайонним судом Житомирського області, за період з 06.07.2018 року по даний час суд зазначає наступне. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд на підставі ст.ст.12,13,81 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до частини 8 та 9 статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 180 СК України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Частинами першою-третьою статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Отже, законодавством встановлено презумцію вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати. Крім того, це є підставою для застосування до платника аліментів відповідальності, передбаченої ч.1 ст.196 СК України. Частиною четвертою статті 195 СК України визначено, що розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, а у разі спору - судом. Відповідно до частини восьмої статті 71 Закону України "Про виконавче провадження", спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. Системний аналіз вказаних норм права дає підстави дійти висновку про те, що законодавець визначив обов`язок державного виконавця обчислювати розмір заборгованості за аліментами і водночас імперативно закріпив, що у разі незгоди заінтересованої особи з визначеним (обчисленим) державним виконавцем розміром заборгованості за аліментами, спір вирішується судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. Згідно з роз`ясненнями пункту 26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07 лютого 2014 року № 6, спір щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішується судом за заявою заінтересованої особи. Залежно від предмета та суті вимог така заява може розглядатися у порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, або у позовному провадженні. Відповідно до частини 2 статті 197 СК України, за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Аналіз статті 197 СК України надає підстави для висновку про те, що платник аліментів може бути звільнений за рішенням суду від сплати заборгованості за аліментами, у разі якщо доведе суду 1) наявність тяжкої хвороби 2) або іншої обставини, що має істотне значення. За правилами частини 4 статті 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Відповідно до п.22 постанови пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" N3 від 15 травня 2006 року суд, у випадках передбачених ст.197 СК України, може частково або повністю звільнити платника аліментів від сплати заборгованості по аліментам. З аналізу зазначеної правової норми вбачається, що повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом і лише тоді, коли заборгованість виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. При цьому, слід звернути увагу на те, що у такий спосіб законодавцем визначено право, а не обов`язок, суду звільнити платника аліментів від сплати заборгованості. При вирішенні таких спорів необхідно виходити з інтересів дитини, оскільки аліменти за рішенням суду присуджені на утримання дитини з метою забезпечення достатнього матеріального рівня її життя. Обґрунтовуючи підстави позову про звільнення від сплати заборгованості по аліментам, позивач посилається на те, що неповнолітня донька [PERSON] проживала з ним та перебувала на його утриманні, про судовий наказ про стягнення аліментів від 19.04.2018 року він дізнався лише 08.02.2024 року. З інформації про виконавче провадження вбачається, що боржник аліменти не сплачує та квитанції не пред`являються з 01.09.2020 року, що спростовує доводи позивача про те, що він не знав про існування судового наказу від 19.04.2018 року про стягнення з нього аліментів на утримання неповнолітніх дітей. При цьому позивач, з огляду на принцип обов`язковості судових рішень, зобов`язаний виконувати судовий наказ від 19.04.2018 року та сплачувати аліменти на користь відповідача. З наданих позивачем суду доказів не встановлено, що заборгованість по аліментах виникла у зв`язку з тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Крім того, суд зауважує, що при обгрунуванні позовної вимоги про звільнення від заборгованості по аліментах на утримання неповнолітніх дітей згідно судового наказу від 19.04.2018 року за період з 06.07.2018 року до даного часу, позивачем не було враховано, що аліменти також присуджені на утримання його неповнолітнього сина, [PERSON] , [INFO] , який проживає з відповідачем. Підсумовуючи все наведене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про звільнення позивача від заборгованості по аліментах. Керуючить ст.ст.5,10,12, 13, 81, 141, 263-265, 273, ЦПК України, ст.ст.160,161, 180-183, 195-197 СК України,

Outcome: dismissed