Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-23 00:00:00

I. Позиції сторін та учасників справ, заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Адвокат Курилич Андрій Ярославович, який діє в інтересах [PERSON] , звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» у якому просить визнати іпотеку встановлену іпотечним договором, укладеним між ТОВ «Український промисловий банк» та [PERSON] 18.03.2005 (іпотечний договір, ВСА 564456-564459, 18.03.2005), щодо об`єкта обтяження: квартира, адреса: [ADDRESS] , такою, що припинена. Мотивуючи заявлені вимоги, представник позивача вказує, що між ТзОВ «Український промисловий банк» та [PERSON] 18.03.2005 було укладено Іпотечний договір. Згідно умов означеного договору, предметом іпотеки була квартира (нерухоме майно), що знаходиться за адресою [ADDRESS] та належить іпотекодавцю [PERSON] на праві приватної власності. Вказаний іпотечний договір забезпечував виконання кредитного договору №8/КВ-05 від 18 березня 2005, згідно з яким [PERSON] зобов`язувався повернути 5000 доларів США з нарахованими відсотками кредитору та іпотекодержателю - ТзОВ «Український промисловий банк» до 16.03.2007. Представник позивача вказує, що свої зобов`язання [PERSON] виконав у повному обсязі у визначений договором строк. Після виконання зобов`язання по Кредитному договору №8/КВ-05 від 18.03.2005, ТзОВ «Український промисловий банк» повернуло [PERSON] правовстановлюючі документи на предмет іпотеки Іпотечного договору від 18.03.2005. Отримавши інформаційну довідку із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно позивач дізнався, що іпотека встановлена відповідним Іпотечним договором від 18.03.2005 не припинена. Оскільки правовідносини по кредитному договору між позивачем та відповідачем припинились 16.03.2007, то таких доказів, як платіжні документи каси банку про сплату коштів не зберіглося. У розпорядженні позивача є лист Національного банку України від 27.07.2020 №14-0004/37299 в якому вказано, що серед активів (дебіторської заборгованості) ТзОВ «Український промисловий банк», заборгованість [PERSON] перед ТзОВ «Український промисловий банк» відсутня. Також, ті обставини, що до [PERSON] не має пред`явлених від ТзОВ «Український промисловий банк» вимог чи претензій свідчать про повне та своєчасне виконання зобов`язань за кредитним договором №8/КВ-05 від 18.03.2005. Представник позивача вказує, що право власності [PERSON] не може бути повною мірою реалізовано без можливості безперешкодного розпорядження майном, у зв`язку з чим таке підлягає судовому захисту шляхом визнання іпотеки такою, що припинена. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 06.05.2024 відкрито провадження у справі та постановлено рішення про здійснення її розгляду за правилами загального позовного провадження. Також, залучено до розгляду справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Національний банк України. 31.05.2024 від представника Національного банку України - Ірини Бірюк надійшли письмові пояснення. Представник вказує, що рішення ухвалене за результатами розгляду даної справи не вплине на права, інтереси та обов`язки Національного банку України. Також, представник третьої особи повідомляє, що відповідно до актів «Про вилучення для знищення документів, не внесених до Національного архівного фонду за 2004-2012 роки» ТОВ «УКРПРОМБАНК» документи тимчасового зберігання за 2004-2012 роки Львівської філії ТОВ «УКРПРОМБАНК» вилучені та знищені в установленому порядку, у зв`язку із закінченням терміну зберігання, а в описах переданих на архівне зберігання документах ТОВ «УКРПРОМБАНК» кредитна справа на ім`я [PERSON] перед банком відсутня. Також, у переліку непроданих активів ТОВ «УКРПРОМБАНК», переданих в управління ТОВ «ІК«ІФГ КАПІТАЛ» на підставі Договору про передавання в управління непроданих активів від 05.09.2013 №31-Л, заборгованість [PERSON] перед банком відсутня. 17.06.2024, шляхом формування документів у підсистемі Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд», адвокат Курилич А.Я., який діє в інтересах [PERSON] подав до суду додаткові пояснення у справі. Представник позивача вказує, що погоджується із загальною позицією третьої особи щодо можливості і необхідності захисту прав іпотекодавця в судовому порядку у випадку невиконання іпотекодержателем своїх обов`язків щодо зняття обтяження, в незалежності від того чи є можливість забезпечення формальності у визначенні складу учасників судового процесу чи ні, тобто у випадку ліквідації чи припинення іпотекодержателя. Однак, не погоджується із застосуванням наведеної третьою особою судовою практикою, оскільки вона не є релевантною до наявних обставин. У наведеній Національним банком постанові Верховного Суду від 13.09.2023 у справі №295/7291/20 зроблено правовий висновок щодо обставин пов`язаних із припиненням шляхом ліквідації іпотекодержателя, проте, у даній справі іпотекодержатель та відповідач не є припиненою і ліквідованою юридичною особою, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних від 29.04.2024. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 24.06.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. У судове засідання позивач та його представник не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Згідно з наявною у матеріалах справи заявою, позивач та його представник просять здійснювати розгляд справи за їх відсутності, заявлені вимоги підтримують у повному обсязі. Відповідач (уповноважений представник) у судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими відправленнями рекомендованої кореспонденції. Правом на подачу відзиву на позов та подачу заяви про розгляд справи за його відсутності не скористався. Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, у відповідності до ст.128 ЦПК України, що підтверджується наявними у матеріалах справи рекомендованими повідомленнями. Представник третьої особи, згідно наявної у матеріалах справи заяви, просить проводити розгляд справи за відсутності уповноваженого представника. Згідно ч. 2 ст. 223 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України). Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За змістом статей 43, 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами. У свою чергу, сторона зобов`язана демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Добросовісна участь особи у процесі вирішення її справи полягає, серед іншого, у недопущенні зловживань наданими їй правами. Дотримання балансу між інтересами усіх сторін при розгляді справи законодавцем покладено на суд, який, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін, також зобов`язаний дотримуватися встановлених законодавством засад та строків розгляду справи. З врахуванням тривалості провадження у справі, забезпечення судом можливості сторонам в повній мірі реалізувати свої процесуальні права, а також того, що відповідач неодноразово не з`являвся в судове засідання, суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. З огляду на неявку відповідача по даній цивільній справі, врахувавши позицію сторони позивача, суд вважає можливим розглядати справу з ухваленням заочного рішення. При цьому, суд враховує положення Закону України «Про правовий режим воєнного стану», які покладають на суд обов`язок продовжувати здійснювати правосуддя в умовах введення воєнного стану, за наявності такої можливості та встановлюють те, що повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. При цьому, скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства прямо забороняється Законом. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. II. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази, оцінка доводів учасників справи, норми права та мотиви їх застосування та незастосування. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Згідно зі статтею 55 Конституції України, кожному гарантується право на судовий захист. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Тобто, спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі дії мають бути ефективними, тобто призводити до того результату, на який вони спрямовані. Інакше кажучи, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 3 серпня 2022 року у справі № 910/9627/20 (пункт 8.45)). Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідного до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів , поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд прийшов до наступного висновку. Статтями 10, 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. Судом встановлено, що між ТзОВ «Український промисловий банк» та [PERSON] 18.03.2005 було укладено Іпотечний договір. Згідно умов означеного договору предметом іпотеки була квартира (нерухоме майно), що знаходиться за адресою [ADDRESS] та належить іпотекодавцю - [PERSON] , на праві приватної власності. Вказаний іпотечний договір забезпечував виконання кредитного договору №8/КВ-05 від 18 березня 2005, згідно з яким [PERSON] зобов`язувався повернути 5000 доларів США з нарахованими відсотками кредитору та іпотекодержателю - ТзОВ «Український промисловий банк» до 16.03.2007. З матеріалів справи встановлено, що Постановою Правління Національного банку України від 21.01.2010 № 19 з 21.01.2010 відкликано банківську ліцензію та ініційовано процедуру ліквідації ТОВ «Укрпромбанк», а також призначено ліквідатором Банку службовця Національного банку Раєвського К.Є. З наявного у матеріалах справи Листа Національного банку України від 27.07.2020 №14-0004/37299 вбачається, що серед активів (дебіторської заборгованості) ТзОВ «Український промисловий банк», заборгованість [PERSON] перед ТзОВ «Український промисловий банк» відсутня. Окрім того, у письмових поясненнях представника Національного банку України остання повідомляє, що відповідно до актів «Про вилучення для знищення документів, не внесених до Національного архівного фонду за 2004-2012 роки» ТОВ «УКРПРОМБАНК» документи тимчасового зберігання за 2004-2012 роки Львівської філії ТОВ «УКРПРОМБАНК» вилучені та знищені в установленому порядку, в зв`язку із закінченням терміну зберігання, а в описах переданих на архівне зберігання документах ТОВ «УКРПРОМБАНК» кредитна справа на ім`я [PERSON] перед банком відсутня. Також, у переліку непроданих активів ТОВ «УКРПРОМБАНК», переданих в управління ТОВ «ІК«ІФГ КАПІТАЛ», на підставі Договору про передавання в управління непроданих активів від 05.09.2013 №31-Л, заборгованість [PERSON] перед банком відсутня. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , станом на 29.04.2024 вказане нерухоме майно знаходиться під забороною (реєстр. № 1780394), зареєстрованою 18.03.2005 року о 15:48:45 приватним нотаріусом Балацькою В.К., на підставі договору іпотеки від 18.03.2005 року. Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом правила, викладеного в частині першій статті 593 ЦК України, відбувається припинення права іпотеки в разі належного виконання основного зобов`язання, що забезпечено у такий спосіб. Згідно зі статтею 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст.ст. 3, 17 Закону України «Про іпотеку», іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору. Як вбачається з матеріалів справи, серед активів (дебіторської заборгованості) ТзОВ «Український промисловий банк», заборгованість [PERSON] перед ТзОВ «Український промисловий банк» відсутня, що дає підстави прийти до висновку, що позивачем було виконано у повному обсязі свої зобов`язання перед відповідачем за кредитним договором №8/КВ-05. Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, відповідно до висновку сформульованого Верховним Судом у складі у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 910/16461/16; та у пункті 61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц, постанові ВП ВСУ № 711/4556/16-ц від 27.03.2019, за належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором припиняється як це зобов`язання, так і зобов`язання за договором іпотеки, які є похідними від основного зобов`язання. Відповідно до частини третьої статті 44 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», після припинення обтяження обтяжувач самостійно або на письмову вимогу боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, протягом п`яти днів зобов`язаний подати держателю або реєстратору Державного реєстру заяву про припинення обтяження і подальше вилучення відповідного запису з Державного реєстру. У разі невиконання цього обов`язку обтяжувач несе відповідальність за відшкодування завданих збитків. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. Відповідно до статті 74 Закону України «Про нотаріат», одержавши повідомлення установи банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), повідомлення про припинення іпотечного договору або договору застави, а також припинення чи розірвання договору довічного утримання, звернення органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини, нотаріус знімає заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна. Виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов`язків сторін (статті 3, 12-15, 20 ЦК України), Верховний Суд зробив висновок, що у разі невизнання кредитором права іпотекодавця, передбаченого частиною першою статті 593 ЦК України, на припинення зобов`язання, таке право підлягає захисту судом шляхом визнання його права на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України. Отже, право іпотекодавця підлягає судовому захисту за його позовом шляхом визнання іпотеки такою, що припинена, а не шляхом припинення договору іпотеки чи шляхом припинення зобов`язання за договором. Наведений правовий висновок сформульовано Верховним Судом України у постанові від 04 лютого 2015 року у справі № 6-243цс14 та підтримано Верховним Судом в постанові від 18 вересня 2019 року у справі № 695/3790/15-ц і постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 126/1056/15-ц. Таким чином, з огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити у повному обсязі. Судом встановлено, що зобов`язання за кредитним договором припинилося, у зв`язку із його належним виконанням, тому іпотека за договором, яким забезпечувалося виконання кредитного договору як основного зобов`язання, також є припиненою як похідне зобов`язання, виходячи зі змісту положень статті 391, 598, 599 ЦК України. Оцінюючи правомірність та ефективність обраного позивачем способу захисту, суд вважає, що саме визнання іпотеки за іпотечним договором, такою, що припинена забезпечить відновлення порушених прав позивача, як власника нерухомого майна, оскільки записи про державну реєстрацію обтяжень такого, а також іпотеки, за належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором, є перешкодами в реалізації власником права розпорядження відповідним майном. Ухвалюючи рішення у даній справі, суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, зокрема у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до частини 1 та 2 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову ? на відповідача; уразі відмовив позові ? на позивача; у разі часткового задоволення позову ? на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, то з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 1211 грн 20 коп.

Outcome: approved