Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-30 00:00:00

26 квітня 2024 року [PERSON] звернулася до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з вищезазначеним позовом. На обґрунтування вимог [PERSON] посилається на те, що 20 січня 2004 року Нагатинським відділом ЗАЦС Управління ЗАЦС Москви між нею, [PERSON] , та [PERSON] був зареєстрований шлюб, актовий запис № 71, після реєстрації шлюбу їй було присвоєно прізвище [PERSON] . [PERSON] зазначає, що вона є громадянкою України, у 2007 році вона з чоловіком переїхали на постійне місце проживання в Україну, що підтверджується посвідкою на постійне проживання серії [NUMBER] від 12 грудня 2007 року. [INFO] помер її чоловік [PERSON] , [INFO] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на нерухоме майно, а саме на квартиру [ADDRESS] та складається з: складається з: кімнати 1 - 8,5 кв.м., кімнати 2 - 11,5 кв.м., кімнати 3 - 16,1 кв.м., кухні 4 - 5,7 кв.м., вбиральні 5 - 1,2 кв.м., ванної кімнати 6 - 2,1 кв.м., коридору 7 - 4,2 кв.м., балкону І 0,9 кв.м. Договір купівлі-продажу квартири серія ННО № 755052, посвідчений 22 лютого 2019 року державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Носенком А.Г. за р. № 1-297 був укладений за згодою позивача [PERSON] , право власності на квартиру зареєстровано за [PERSON] . За життя [PERSON] заповіту не складав. Спадкоємцями першої черги спадкування за законом після смерті [PERSON] є його батьки [PERSON] , [PERSON] та дружина позивач [PERSON] . У встановлений законом строк позивач [PERSON] звернулася до Першої новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті чоловіка [PERSON] , померлого у листопаді 2021 року, а в подальшому з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. Проте постановою державного нотаріуса Островерхової О.А. від 20 квітня 2024 року їй було відмовлено у вчиненні відповідних нотаріальних дій через відсутність можливості перевірити дійсність шлюбу та кола спадкоємців за місцем постійного проживання спадкодавця у російській федерації. Позивач зазначила, що батьки її чоловіка, кожен окремо, відмовилася від прийняття спадщини після смерті сина на її користь, у зв`язку з чим 24 листопада 2021 року звернулися до нотаріуса з відповідними заявами. Крім того, [PERSON] , посилаючись на приписи ст. ст. 60, 70 СК України вважає, що спірне нерухоме майно належить їй та померлому чоловіку [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя в рівних частинах, тобто по 1/2 частці кожному. В зв`язку з наведеним, в позовній заяві [PERSON] просила суд: - в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] та складається з: кімнати 1 - 8,5 кв.м., кімнати 2 - 11,5 кв.м., кімнати 3 - 16,1 кв.м., кухні 4 - 5,7 кв.м., вбиральні 5 - 1,2 кв.м., ванної кімнати 6 - 2,1 кв.м., коридору 7 - 4,2 кв.м., балкону І 0,9 кв.м. (Договір купівлі-продажу квартири серія ННО № 755052, посвідчений 22 лютого 2019 року державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Носенком А.Г. за р. № 1-297); - визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] та складається з: складається з: кімнати 1 - 8,5 кв.м., кімнати 2 - 11,5 кв.м., кімнати 3 - 16,1 кв.м., кухні 4 - 5,7 кв.м., вбиральні 5 - 1,2 кв.м., ванної кімнати 6 - 2,1 кв.м., коридору 7 - 4,2 кв.м., балкону І 0,9 кв.м., в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON] , померлого у листопаді 2021 року Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 квітня 2024 року відкрите провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 травня 2024 року зобов`язано Першу новомосковську державну нотаріальну контору Дніпропетровської області надати на адресу суду належним чином посвідченукопію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , померлого у листопаді 2021 року. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 червня 2024 року закрите підготовче провадження у справі, справа призначена до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не з`явилися, згідно заяви представника позивача, остання просила розглядати справу за її відсутності, вимоги підтримує у повному обсязі, просить позов задовольнити. Представник відповідача Новомосковської міської ради Дніпропетровської області в судове засідання не з`явився, згідно заяви просив розглядати справу за його відсутності, ухвалити рішення згідно з нормами чинного законодавства. Представник третьої особи Першої новомосковської державної нотаріальної контри Дніпропетровської області в судове засідання не з`явився, згідно заяви просив розглядати справу без його участі. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши надані сторонами докази, приходить до наступного. Відповідно до положення статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої\~статті 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до\~ст.12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 20 січня 2004 року Нагатинським відділом ЗАЦС Управління ЗАЦС Москви між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, актовий запис № 71, після реєстрації шлюбу [PERSON] було присвоєно прізвище [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого органом російської федерації від 20 січня 2004 року (письмовий переклад тексту документа з російської мови на українську зроблено перекладачем [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Щетіловою О.В.). Встановлено, що [PERSON] під час шлюбу з позивачем [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу серії ННО № 755052 від 22 лютого 2019 року, посвідченого державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Носенком А.Г за р.№ 1-297, набув у власність трикімнатну квартиру [ADDRESS] та складається з: кімнати 1 - 8,5 кв.м., кімнати 2 - 11,5 кв.м., кімнати 3 - 16,1 кв.м., кухні 4 - 5,7 кв.м., вбиральні 5 - 1,2 кв.м., ванної кімнати 6 - 2,1 кв.м., коридору 7 - 4,2 кв.м., балкону І 0,9 кв.м. Договір купівлі-продажу квартири серія ННО № 755052 від 22 лютого 2019 був укладений за згодою дружини покупця, тобто позивача [PERSON] , право власності на спірну квартиру зареєстровано за [PERSON] . Встановлено, що у листопаді 2021 року помер чоловік позивача [PERSON] [PERSON] , [INFO] , про що 17 листопада 2021 року Новомосковським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Новомосковському районі Дніпропетровської області складено відповідний актовий запис № 1950, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 17 листопада 2021 року. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належне йому частку у спільному сумісному майні, а саме на квартиру [ADDRESS] та складається з: кімнати 1 - 8,5 кв.м., кімнати 2 - 11,5 кв.м., кімнати 3 - 16,1 кв.м., кухні 4 - 5,7 кв.м., вбиральні 5 - 1,2 кв.м., ванної кімнати 6 - 2,1 кв.м., коридору 7 - 4,2 кв.м., балкону І 0,9 кв.м. Встановлено, що у визначений законодавством строк позивач [PERSON] звернулася до Першої новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті чоловіка [PERSON] , померлого у листопаді 2021 року, а в подальшому з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. Постановою державного нотаріуса Островерхової О.А. від 20 квітня 2024 року [PERSON] було відмовлено у вчиненні відповідних нотаріальних дій через відсутність можливості перевірити дійсність шлюбу та кола спадкоємців за місцем постійного проживання спадкодавця у російській федерації. Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд застосовує наступні норми права. Відповідно до положень\~ст. 60 СК України\~- майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У\~статті 68 СК України\~закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно\~ст. 70 СК України,\~\~у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже зазначене спірне нерухоме майно є спільною сумісною власністю позивача [PERSON] та [PERSON] , померлого у листопаді 2021 року.\~\~ Відповідно до\~ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи бути обмежений у його здійсненні. Відповідно до\~ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до\~ст. 355 ЦК України\~майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до ч. 1\~ст. 368 ЦК України\~спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 2\~ст. 370 ЦК України\~у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до ч. 3\~ст. 372 ЦК України\~у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до п. 5\~постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах з позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі з частки спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою, частки визначаються рівними. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що частки [PERSON] та померлого [PERSON] у праві спільної сумісної власності є рівними, тобто кожному з них на праві спільної сумісної власності належить по 1/2 частці квартири [ADDRESS] та складається з: кімнати 1 - 8,5 кв.м., кімнати 2 - 11,5 кв.м., кімнати 3 - 16,1 кв.м., кухні 4 - 5,7 кв.м., вбиральні 5 - 1,2 кв.м., ванної кімнати 6 - 2,1 кв.м., коридору 7 - 4,2 кв.м., балкону І 0,9 кв.м. При цьому суд враховує роз`яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладені в п. 3, 4 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, де зазначено, що спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. Як зазначалося судом вище, у листопаді 2021 року помер чоловік позивача [PERSON] [PERSON] , [INFO] , про що 17 листопада 2021 року Новомосковським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Новомосковському районі Дніпропетровської області складено відповідний актовий запис № 1950, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 17 листопада 2021 року. Спадкова справа № 160/2021 заведена 24 листопада 2021 року, номер у спадковому реєстрі 68717440, що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 77135892 від 29 травня 2024 року. За життя [PERSON] заповіту не складав. Встановлено, що спадкоємцями першої черги спадкування за законом після смерті [PERSON] є його батьки [PERSON] і [PERSON] та дружина позивач [PERSON] . З матеріалів спадкової справи № 160/2021 вбачається, що батьки спадкодавця, кожен окремо, відмовилася від прийняття спадщини після смерті сина на користь позивача (дружини спадкодавця), у зв`язку з чим 24 листопада 2021 року звернулися до нотаріуса з відповідними заявами. На підставі ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно\~ст. 1218 ЦК України\~до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч. 1\~ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. На підставі ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення. На підставі ст. 1258 ЦК України, 1. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. 2. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Отже, батьки та дружина померлого є спадкоємцями за законом першої черги. В той же час, враховуючи, що батьки спадкодавця відмовилися від прийняття спадщини після смерті сина на користь позивача, остання є єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] , померлого у листопаді 2021 року. Згідно до вимог ст. 1268 ЦК України, 1. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. 2. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. 3. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. 5. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Вимогами статті 1269 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. 2. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 1273 ЦК України, спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. На підставі статті 1270 ЦК України, 1. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Встановлено, що [PERSON] , [INFO] , громадянин російської федерації, з 27 лютого 2019 року був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання № 63 від 12 січня 2021 року. Крім того, згідно посвідки на постійне проживання серії [NUMBER] від 12 грудня 2007 року [PERSON] у 2007 році переїхав з росії до України на постійне місце проживання. Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до\~ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи бути обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Як роз`яснено у п.6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суди повинні мати на увазі, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна. Спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Відповідно до п. 4.18. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Згідно положень Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно роз`яснень, викладених в пункті 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Зважаючи на відмову нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину, іншого шляху окрім звернення до суду за захистом порушеного права у позивача немає та відповідно ст.16 ЦК України вона обрала правильний спосіб захисту свого порушеного права. За встановлених обставин, зважаючи на те, що спадкодавець [PERSON] у передбачений законом спосіб у період шлюбу з позивачем [PERSON] набув право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , частка останнього та позивача у праві спільної сумісної власності подружжя становить по 1/2, позивач [PERSON] є спадкоємцем першої черги за законом після смерті чоловіка на належну йому 1/2 частку спірного нерухомого майна, в свою чергу з урахуванням наявності спадкоємців батьків померлого, які відмовилися від спадщини на користь позивача, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову, а тому за [PERSON] належить визнати право власності на 1/2 частини спірної квартири в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON] , який помер у листопаді 2021 року та 1/2 частку на зазначену квартиру в порядку поділу спільного майна подружжя. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою\~статті 10 ЦПК України\~і\~статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Закон України "Про судоустрій і статус суддів"\~встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. На підставі ч. 1, п. 1 ч. 2\~ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В той же час, враховуючи відсутність вини відповідача, суд приходить до висновку, що судові витрати повинні бути покладені на позивача. На підставі викладено та

Outcome: approved