Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-01 00:00:00

До Солом`янського районного суду м. Києва надійшла позовна заява предстанвика позивча [PERSON] адвоката Чернілевського В.Г. до [PERSON] про стягнення боргу, в якій позивач просить стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в розмірі 9182,91 Євро, з яких основна сума боргу - 9070 Євро та 3 % річних - 112,91 Євро за період з 02.10.2019 по 18.03.2020, а також судовий збір. В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач в позовній заяві посилався на те, що, звернувся до [PERSON] для придбання туристичної путівки до Туреччини. Після погодження та визначення бажаної путівки та умов відпочинку, бажаних дат. Позивач передав відповідачу оплату за путівку для себе та членів своєї сім`ї у розмірі 8070,00 Євро. Однак, відпочинок в Туреччині за раніше обумовленими умовами не відбувся. За один день до дати вильоту, в телефонному режимі відповідач повідомила позивача, що відпочинок за раніше обумовленими умовами не відбудеться. Позивач забов`язання - передати відповідачу грошові кошти в обумовлений сумі, виконав. Відповідач, кошти прийняла, власне забов`язання надати послугу, обумовлену сторонами, не здійснила, тобто здійснила порушення забов`язання. 02.09.2019 на користь позивача відповідачем була складена боргова розписка на суму коштів із зобов`язанням її повернути: до 01.10.2019 - частково, в сумі 4000 Євро; до 01.11.2019 - частково, в сумі 4070 Євро; та сплатити компенсацію в розмірі 1000 Євро до 01.11.2019, що підтверджується долученою до матеріалів позовної заяви копією боргової розписки від 02.09.2019. На момент звернення позивача до суду із позовною заявою про стягнення боргу, відповідач забов`язання не виконав, грошові кошти не повернув. Сума 3% річних на суму заборгованості за період з 02.10.2019 по 18.03.2020 складає 112,91 Євро, що підтверджується наданим розрахунком. З посиланням на ст. 1046 ЦПК України позивач просить задовольнити позов. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 02 квітня 2020 року відкрито спрощене позовне провадження без виклику (повідомлення) сторін. 21.12.2020 представником відповідача надано відзив на позовну заяву, в якому в задоволенні позову просив відмовити, вказуючи на його безпідставність та необґрунтованість. Крім того, зазначав, що до позовної заяви не додано жодних доказів, а саме попереднього спілкування позивача з відповідачем стосовно придбання туристичної путівки до Туреччини, погодження та визначення бажаної путівки та умов відпочинку, бажаних дат, передачі позивачем відповідачу за путівку для себе та членів своєї сім`ї суму в 8070 Євро. Звернув увагу суду, що [PERSON] ніколи не була зареєстрована, як ФОП, до сфери діяльності якого входило б надання вищевказаних туристичних послуг, а тому і не може бути належним відповідачем у даній цивільній справі. Зазначив, що боргова розписка, яка міститься в матеріалах справи не може бути належним доказом, оскільки за своїм змістом жодним чином не підтверджує наявності вказаних позивачем правовідносин і домовленостей. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження, учасники справи в судове засідання не викликались. Дослідивши матеріали справи та надані до суду докази, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 02.09.2019 відповідачем була складена розписка, відповідно до якої: [PERSON] ( [INFO] ) паспорт виданий Московським РУГУ МВД в м. Києві 22.02.00 №СО331968, забов`язується виплатити заборгованість [PERSON] , в розмірі 8070 Євро по графіку до 01.10.2019 в розмірі 4000 Євро, до 01.11.2019 залишок в розмірі 4070 Євро. Також погодили 1 компенсацію в розмірі 1000 Євро до 01.11.2019. Позивач зазначає, що 23.01.2019 звернувся до [PERSON] для придбання туристичної путівки до Туреччини. Після погодження та визначення бажаної путівки та умов відпочинку, бажаних дат. Позивач передав відповідачу оплату за путівку для себе та членів своєї сім`ї у розмірі 8070,00 Євро. Однак, за один день до дати вильоту позивача повідомлено, що відпочинок в Туреччині за раніше обумовленими умовами не відбудеться. До теперішнього часу відповідач борг не повернув, чим вз`яті на себе зобов`язання не виконав. З урахуванням вказаного, позивач на підставі норми ст.1046 ЦК України просив позов задовольнити. Відповідач же зазначає, що [PERSON] ніби-то звернувся 23.01.2019 до [PERSON] для придбання туристичної путівки до Туреччини. Після погодження та визначення бажаної путівки та умов відпочинку, бажаних дат, позивач ніби-то передав відповідачу за путівку для себе та членів своєї сімї суму 8070 Євро. При цьому, до вказаної позовної заяви не додано жодних доказів: попереднього спілкування позивача з відповідачем стосовно придбання туристичної путівки до Туреччини; погодження та визначення бажаної путівки та умов відпочинку, бажаних дат; передачі позивачем відповідачу за путівку для себе та членів своєї сім`ї суму 8070 Євро. Відповідач звертає увагу суду, що вона ніколи не була зареєстрована, як ФОП, до сфери діяльності якого входило б надання вищевказаних туристичних послуг, а тому і не може бути належним відповідачем у даній цивільній справі. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Згідно із розписки від 02.09.2019, [PERSON] зобов`язувалася виплатити заборгованість в розмірі 8070 Євро: до 01.10.2019 - частково, в сумі 4000 Євро; до 01.11.2019 - частково, в сумі 4070 Євро; та сплатити компенсацію в розмірі 1000 Євро до 01.11.2019. Оригінал розписки знаходиться у позивача. Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс15, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Так, зі змісту розписки не вбачається отримання відповідачем від позивача грошових коштів саме у борг. У свою чергу представником відповідача не оспорювався факт написання відповідачкою вище вказаної розписки. Проте представник відповідача вказував на те, що розписка за своїм змістом жодним чином не підтверджує наявності вказаних позивачем правовідносин і домовленостей. Згідно ст.12, 81 ч.1 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Отже, досліджуючи боргову розписку, суд для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України повинен виявити справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа. Саме такий правовий висновок про застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України міститься в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі N 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі N 6-79цс14, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковими для всіх судів України. Зокрема, як убачається з правової позиції, сформованої Верховним Судом України у постанові від 02.07.2014 року за наслідками розгляду справи N 6-79цс14, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Разом з тим, надана позивачем на підтвердження укладення договору позики розписка, не може бути підтвердженням укладення між сторонами договору позики, оскільки в її змісті відсутня фіксація факту передачі грошових коштів від позивача [PERSON] , в якості позики із зобов`язанням відповідача [PERSON] їх повернення, а також взагалі відсутня інформація, що остання отримала фактично кошти. Таким чином, з огляду на те, що розписка може підтверджувати факт укладення договору позики, однак лише в тому випадку, коли в ній вказані умови договору, відомості про передачу у власність другій стороні (позичальникові) грошових коштів або інших речей, які визначені родовими ознаками, зобов`язання позичальника повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості у визначені строки та у визначеному порядку, надані ж позивачем розписки, не підтверджують в розумінні положень ст. ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України існування укладеного у письмовій формі між сторонами саме договору позики. Відповідно до змісту ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вонеа посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до частини 1 та частини 2 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Враховуючи встановлені вище фактичні обставини справи та зазначені норми закону, та оскільки не було доведено факту укладення між сторонами договору позики, та відповідно факту існування боргового зобов`язання, тому суд вважає, що позов про стягнення боргу за розпискою, а саме грошових коштів в сумі 8070 Євро, на підставі укладеної розписки є необґрунтованим, й за цих підстав в задоволенні позові слід відмовити.

Outcome: dismissed