Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-04 00:00:00

Прокурор звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому який просив визнати усунути перешкоди у здійсненні Української міської радою права користування та розпорядження земельними ділянками водного фонду, шляхом скасування рішень про їх державну реєстрацію та їх повернення на користь держави. Вказані земельні ділянки розташовані в прибережній захисній смузі річки Стугна, що підтверджується рішеннями судів. В зв`язка з цим, з урахуванням преюдиції, прокурор просить позовні вимоги задовольнити. Представником відповідача надано відзив на позовну заяву, де зазначено, що відповідач позов не визнає, оскільки вони придбані на підставі договору купівлі-продажу і є добросовісним набувачем, земельні ділянки не накладаються на землі водного фонду, що підтверджується відповідною експертизою. Крім того, до даної справи не можна застосовувати преюдицію, оскільки відповідач не приймала участь у розгляді справи. Прокурором надано відповідь на відзив, відповідно до якого прокурор зазначив, що рішеннями судів, які набрали законної сили встановлено незаконність передачі спірних земельних ділянок у власність та скасовано відповідне розпорядження Обухівської РДА, оскільки вказані земельні ділянки належать до земель водного фонду. Вказані рішення є преюдиціальними, тому дані обставини не потребують доказуванню. Наданий відповідачем експертний висновок є необґрунтованим ти викликає сумнів у його достовірності. В судовому засіданні прокурор позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві та відповіді на відзив. Додатково зазначив, що спірні земельні ділянки накладають на прибережну захисну смугу річки Стугна, а тому підлягають поверненню, що підтверджується рішеннями судів. В судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позову заперечила в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Додатково зазначила, що експертизою встановлено, що спірні земельні ділянки не накладають на прибережну захисну смугу. Представник Української міської ради Обухівського району Київської області в судове засідання не з`явився, процесуальних заяв, клопотань не подавали, причини неявки суду не повідомили. Суд, заслухавши пояснення прокурора, представника відповідача, дослідивши матеріали справи та письмові докази, прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав. Згідно із частиною 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У статті 12 ЦПК України, зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 5,6 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено наступні фактичні обставини справи. Відповідно до Постанови Верховного Суду від 06.07.2022 при розгляді цивільної справи за позовом Обухівської районної державної адміністрації Київської області, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Публічного акціонерного товариства «Фінанс Банк» (далі - ПАТ «Фінанс Банк»), треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , реєстраційна служба Обухівського міськрайонного управління юстиції, приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мельник М. В., приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур Н. Р., про визнання недійсними розпорядження, державних актів на право власності на земельні ділянки та витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння, було встановлено, що Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 10 серпня 2016 року позов задоволено. Визнано недійсними зокрема: розпорядження Обухівської районної державної адміністрації Київської області від 07 квітня 2008 року № 506 «Про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 56-ом громадянам для ведення індивідуального садівництва в адміністративних межах Української міської ради» в частині передачі у власність земельних ділянок [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Рішення приватного нотаріуса Обухівського нотаріального округу Київської області Мельник М. В. від 18 лютого2015 року індексні номери 430781, 432984, 434014 про державну реєстрацію за [PERSON] права власності на земельні ділянки площею 0,12 га з кадастровим номером 3223151000:06:014:0006, з кадастровим номером 3223151000:06:014:0016, з кадастровим номером 3223151000:06:014:0009; рішення приватного нотаріуса Обухівського нотаріального округу Київської області Щур Н. Р. від 01 квітня 2016 року індексний номер 29068943 про державну реєстрацію за [PERSON] права власності на земельну ділянку площею 0,24 га з кадастровим номером 3223151000:06:014:0063; рішення реєстраційної служби Обухівського міськрайонного управління юстиції від 11 березня 2014 року індексний номер 11509136 про державну реєстрацію за [PERSON] права власності на земельну ділянку площею 1,08 га з кадастровим номером 3223151000:06:014:0066, які розташовані в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району Київської області. Визнано недійсним договір іпотеки від 18 лютого 2013 року № 867, укладений між ПАТ «ТММ-Банк» та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мельник М. В., в частині щодо земельних ділянокплощею по 0,12 га з кадастровими номерами 3223151000:06:014:0006, 3223151000:06:014:0016, 3223151000:06:014:0009. Витребувано на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації з незаконного володіння: [PERSON] земельні ділянки площею 0,12 га з кадастровим номером 3223151000:06:014:0006, площею 0,12 га з кадастровим номером 3223151000:06:014:0009, площею 0,12 га Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірні земельні ділянки відносяться до земель водного фонду і не можуть передаватися у власність громадян для потреб садівництва, а Обухівська районна державна адміністрація Київської області, приймаючи оспорюване розпорядження, вийшла за межі наданих їй повноважень. Отже,спірне розпорядження зазначеної адміністрації та видані на його підставі державні акти на право власності на земельні ділянки суперечать статтям 58, 60, 61 Земельного кодексу України (далі -ЗК України), статтям 86, 88, 89 Водного кодексу України (далі - ВК України) та підлягають визнанню недійсними. Відповідно до статей 330, 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право власності на земельну ділянку, яку було відчужено поза волею власника не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника у такому випадку презюмується і не припиняється з втратою ним цього майна. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 15 червня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині визнання недійсним розпорядження Обухівської районної державної адміністрації Київської області від 07 квітня 2008 року № 506 щодо відведення земельних ділянок для ведення садівництва у власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та виданих їм державних актів на право власності на земельні ділянки, визнання недійсним рішення реєстраційної служби Обухівського міськрайонного управління юстиції про державну реєстрацію за [PERSON] права власності на земельну ділянку площею 1,08 га, витребування на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації з незаконного володіння [PERSON] земельної ділянки площею 1,08 га, покладення на [PERSON] судових витрат, ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким відмовлено у задоволенні вказаних позовних вимог. У решті рішення місцевого суду залишено без змін. Судами було встановлено, що о розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації Київської області від 07 квітня 2008 року № 506 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 56-ти громадянам загальною площею 6,72 га для ведення індивідуального садівництва в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району Київської області, зокрема, земельні ділянки по 0,12 га передано у власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . У подальшому на підставі вищезазначеного розпорядження були видані державні акти на право власності на земельні ділянки. Суди також встановили, що у подальшому [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу від 18 лютого2013 року відчужили належні їм земельні ділянки на користь [PERSON] , яка у подальшому уклала договір іпотеки від 18 лютого 2013 року за № 867 з ПАТ «ТММ-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фінанс Банк», в забезпечення виконання якого до банківської установи надано вказані вище земельні ділянки. Суди встановили, що листом КДП «Київгеоінформатика» від 15 лютого 2016 року № 01-01/164 та доданими до нього схемами підтверджується накладення спірних земельних ділянок на землі водного фонду (річки Стугна) у межах Української міської ради Обухівського району Київської області. Таким чином, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскаржуване розпорядження Обухівської районної державної адміністрації Київської області від 07 квітня 2008 року № 506 «Про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 56-ом громадянам для ведення індивідуального садівництва в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району Київської області» в частині надання у приватну власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] земельних ділянок площею по 0,12 га з кадастровими номерами 3223151000:06:014:0006, 3223151000:06:014:0016, 3223151000:06:014:0009, відповідно, прийнято всупереч вимогам ЗК України та ВК України, з огляду на те, що на його підставі відбулась незаконна передача земель водного фонду, а саме 25-метрової прибережної захисної смуги річки Стугна. Разом з цим, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про те, що у цій справі обраний позивачем спосіб захисту порушеного права у вигляді витребування земельних діляноку [PERSON] є неефективним. Тому Верховний Суд вважав за необхідне рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вимог про витребування у [PERSON] земельних ділянок скасувати, ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у зазначеній частині. Відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, від 09.08.2023, власником земельних ділянок з кадастровими номерами 3223151000:06:014:0006, 3223151000:06:014:0016, 3223151000:06:014:0009, на підставі договорів купівлі-продажу №2969, 2970, 2971 від 23.12.2022 є [PERSON] . Відповідно до наданого представником відповідача висновку експерта за результатами проведення земельно-технічної експертизи №1-09/10 від 09.10.2023 виконаної Українським центром судових експертиз, для подання до суду, визначено, що земельна ділянка з кадастровим номером 3223151000:06:014:0006 не накладається на 25 метрову прибережну захисну смугу річки Стугна. Вирішуючи питання про преюдиціальність вказаних вище рішень судів, суд виходить з наступного. Згідно ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Відповідач [PERSON] не приймала участь у справі № №72/1335/16. Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення . Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст.78 ЦПК України, Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно ст.106 ЦПК України, учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Згідно ст.110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Відповідачем надано експертний висновок, що що земельна ділянка з кадастровим номером 3223151000:06:014:0006 не накладається на 25 метрову прибережну захисну смугу річки Стугна. Оцінюючи надану експертизу , суд приходить до висновку, що наданий доказ є належним та допустимим, складений відповідною експертною установою на замовлення сторони для надання до суду. Висновки, що вказані експертизі не спростовані стороною позивача та доводять обставину, що спірна земельна ділянка не накладається на прибережну захисну смугу, а від так позовна вимога про її повернення не підлягає до задоволення. Вказане підтверджується і графічними матеріалами, з яких візуально можна виявити, що земельна ділянка знаходиться на значній відстані від урізу води річки Стугна. Належних заперечень даному експертному висновку прокурор не навів, а надані ним витяги з публічної кадастрової карти не дають змоги визначити накладення земельної ділянки на прибережну захисну смугу. Зважаючи на те, відповідач не приймала участь у розгляді справи №72/1335/16, та надала докази, що підтверджують факт відсутності накладення земельної ділянки з кадастровим номером 3223151000:06:014:0006 не накладається на прибережну захисну смугу, з урахуванням положень ч.5 ст.82 ЦПК України, підстави для задоволення позову в цій частині відсутні. Разом з тим, відповідач та її представник жодним доказом не спростувала висновки судів при розгляді справи №72/1335/16, що спірні земельні ділянки з кадастровими номерами 3223151000:06:014:0016, 3223151000:06:014:0009 не накладають на прибережну захисну смугу річки Стугна, а тому висновки судів в цій частині суд приймає як преюдиційні при розгляді даної справи та такі, що не спростовані відповідачем. Отже, судом встановлено, що земельні ділянки з кадастровими номерами 3223151000:06:014:0016, 3223151000:06:014:0009 відносяться до земель водного фонду. Вказані обставини підтверджено належними та допустимими доказами, а саме інформацією, наданою Київським державним підприємством геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем «Київгеоінформатика» від 15.02.2016 № 01-01/164, разом із схемами накладення оспорюваних земельних ділянок, згідно яких останні накладаються на землі водного фонду, а саме на 25 метрову прибережну захисну смугу р. Стугна, які міститься в матеріалах справи № 372/1335/16 та були предметом дослідження судовими інстанціями у зазначеній справі. Щодо способу захисту, що обраний прокурором. Відповідно до вимог ст. 373 ЦК України, право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону. Статтею 178 Цивільного кодексу України визначено, що об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи. Види об`єктів цивільних прав, перебування яких у цивільному обороті не допускається (об`єкти, вилучені з цивільного обороту), мають бути прямо встановлені у законі. Види об`єктів цивільних прав, які можуть належати лише певним учасникам обороту або перебування яких у цивільному обороті допускається за спеціальним дозволом (об`єкти, обмежено оборотоздатні), встановлюються законом. Цивільний оборот земельних ділянок водного фонду є і був обмежений законодавчо. Вказане стосується і земельних ділянок, які знаходяться у прибережних захисних смугах річки Стугна. Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 152 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Разом з цим, негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно правових висновків викладених у пункті 73 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 заволодіння громадянами та юридичними особами землями з обмеженим оборотом всупереч вимогам Земельного кодексу України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього кодексу (аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду сформульовані у постановах від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц, у постанові від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц (п.70), у постанові від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц (п. 80), у постанові від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (п. 96), у постанові від 07.04.2020 у справі № 372/1684/14-ц (п. 45). У пункті 74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 зроблено висновок, що зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням Земельного кодексу України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц, пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, пункт 97 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, пункт 46 постанови Великої Палати Верховного суду від 07.04.2020 у справі № 372/1684/14). Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку (абзац п`ятий пункту 143 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, пункт 99 постанови Великої Палати Верховного суду від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14, пункт 46 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 372/1684/15). Водночас, відмова у задоволенні віндикаційного позову через обрання неналежного способу захисту не позбавляє позивача права заявити позов негаторний про повернення земельної ділянки водного фонду. Враховуючи вищевикладене, у даному випадку, вірним способом захисту порушеного права є пред`явлення до суду негаторного позову в порядку, визначеному ст. 391 Цивільного кодексу України до [PERSON] з метою усунення перешкод, які ця фізична особа створила власнику - державі в особі Української міської ради у користуванні та розпорядженні землями водного фонду. Крім цього, метою негаторного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, яким він позбавлений можливості користуватись і розпоряджатись спірними земельними ділянками водного фонду. Так, у випадку позбавлення власника права користування та розпорядження своїм майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю викладений у п. 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц, а також у постановах від 14.11.2018 у справі №183/1617/16 та від 28.11.2018 у справі №504/2864/13-ц. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про повернення нерухомого майна є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ст. 334 Цивільного кодексу України права на нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації, виникають із дня такої реєстрації. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Положеннями п. 2 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. Також, на підставі п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до суду. На даний час спірні земельні ділянки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Державному земельному кадастрі зареєстровано за відповідачами, як наслідок Українська міська рада позбавлена можливості користуватись і розпоряджатись спірними земельними ділянками водного фонду. Також згідно правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду в п. 72 постанови від 23.06.2020 у справі № 680/214/16, спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно треба розглядати як спір, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно. Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено аналогічний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (аналогічні правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16 (п. 36), від 16.01.2019 у справі № 755/9555/18 (п. 25), від 21.08.2019 у справі № 805/2857/17-а, від 15.01.2020 у справі № 587/2326/16-ц (п. 24), від 26.02.2020 у справі № 287/167/18-ц (п. 52). Таким чином, записи у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права приватної власності на об`єкт з обмеженою оборотоздатністю за особою, яка протиправно його набула, може бути перешкодою у реалізації державою та територіальною громадою речових прав на зазначений об`єкт. За вказаних обставин, рішення про державну реєстрацію за [PERSON] земельних ділянок з кадастровими номерами 3223151000:06:014:0016, 3223151000:06:014:0009, мають бути скасовані в судовому порядку, а самі ділянки повернуті Українській міській раді відповідно до приписів ст. ст. 16, 391 Цивільного кодексу України, ст. 152 Земельного кодексу України, ст. ст. 26, 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Щодо заперечень, відповідача, що вона набула права власності на спірні земельні ділянки за оплатним договором та є добросовісним набувачем. Встановлено, що спірні земельні ділянки належать до земель водного фонду, які в силу положень законодавства не можуть перебувати у приватній власності. Згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц в силу об`єктивних, видимих природних властивостей земельних ділянок водного фонду, розташованих поблизу урізу води, відповідачі не могли не знати про фактичне місцезнаходження цієї ділянки. Проявивши розумну обачність, ознайомившись зі змістом земельного та водоохоронного законодавства і за необхідності отримавши правову допомогу перед набуттям цієї ділянки, могли і повинні були знати про те, що зазначена ділянка належить до земель водного фонду. Таким чином, відповідач в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих, характерних для земель водного фонду (ст. ст. 1, 3, 4 Водного кодексу України) природних ознак (наявності річки Стугна, її берегових ліній, прибережно-захисних смуг) спірних земельних ділянок, знала або, проявивши розумну обачність, могла і повина була знати про те, що спірні земельні ділянки перебувають у межах прибережної захисної суги, а тому вибули з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить їх добросовісність під час набуття земельних ділянок у власність під обґрунтований сумнів. Отже, вказані заперечення відповідач не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд у рішенні розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді. Враховуючи вищенаведене, судові витрати підлягають стягненню з відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог.

Outcome: partial