Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-13 00:00:00

у травні 2024 року позивач [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з наведеним вище позовом, у якому просить визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 1063, вчинений 23 квітня 2024 року приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Шех К.Г., яким стягнуто з позивача на користь [PERSON] суму заборгованості за договором позики в розмірі 157 000 грн. У позовній заяві позивач зазначає, що 06 липня 2021 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого, позивач отримав у власність грошові кошти у сумі 95 900 грн, що еквівалентно на дату підписання 3 500 дол. США, безвідсотково строком до 31 грудня 2021 року. 02 березня 2020 року було змінено п.п. 1,3 договору позики та узгоджено, що позивач отримав від відповідача у власність 157 000,00 грн., що еквівалентно на дату підписання 4 000 дол. США, із датою повернення до 02 липня 2023 року. 26 квітня 2024 року позивач дізнався, що 23 квітня 2024 року постановою приватного виконавця Кудрановського Ю.В. відкрито ВП № [NUMBER] щодо виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Бучанського районного нотаріального округу Київської області Шех К.Г. № 1063 від 23 квітня 2024 року про звернення стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] для погашення заборгованості за договором позики, укладеним між [PERSON] та [PERSON] , посвідченим 06 липня 2021 року приватним нотаріусом Шех К.Г., у розмірі 157 000,00 грн., що складається з суми боргу. Виконавчий напис вчинено з порушенням вимог чинного законодавства, вказуючи наступне: позивачу приватним нотаріусом не надсилалось повідомлення про вчинення виконавчого напису разом із розрахунком заборгованості, [PERSON] надав до приватного нотаріуса неактуальні відомості щодо суми заборгованості за договором позики, внаслідок чого останнім встановлено суму заборгованості з порушенням чинного законодавства. Зокрема, у відповідь на вимогу стягувача [PERSON] надіслав заперечення, в яких зазначено, що він не згодний із сумою та вважає, що договір позики є недійсним. Крім того, грошові кошти за договором позики не передавались, та у стягувача був відсутній оригінал договору позики, який [PERSON] повинен був надати нотаріусу. Крім того, раніше [PERSON] вже звертався із заявою про вчинення виконавчого напису щодо звернення стягнення з [PERSON] для погашення заборгованості за договором позики, посвідченим приватним нотаріусом Шех К.Г., у розмірі 169 638,40 гривень, за результатами чого було вчинено виконавчий напис №2005 від 04.08.2023 р. [PERSON] не були надані нотаріусу заперечення на вимогу щодо повернення грошових коштів, оскільки це свідчило б про наявність суперечностей щодо наявності заборгованості. Зважаючи на викладене, оспорюваний виконавчий напис, який є предметом спору у даній справі, має бути визнаний таким, що не підлягає виконанню. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 08 травня 2024 року відкрито спрощене позовне провадження у справі, без повідомлення (виклику) сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 08 травня 2024 року задоволено заяву сторони позивача про забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого напису. Відповідач [PERSON] , належним чином повідомлений про розгляд справи, що підтверджено поштовим зворотним відправленням від 02 липня 2024 року (а.с.47). Треті особи пояснень щодо позову в порядку, передбаченому ст. 181 ЦПК України, не подала. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось, - особи, які беруть участь у справі не викликались. Судом установлено, що 23 квітня 2024 року приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Шех К.Г. вчинено виконавчий напис за № 1063 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] за договором позики від 06 липня 2021 року суми боргу у розмірі 157 000,00 грн. Стягнення проводилось за період з 03 липня 2023 року по 23 квітня 2024 року. Відповідно до оспорюваного виконавчого напису приватного нотаріуса, позивач є боржником за договором позики від 06 липня 2021 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON] , та посвідченим приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Шех К.Г. за реєстровим № 2483 (а.с 17). На підставі оспорюваного виконавчого напису приватного нотаріуса, приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Кудрановським Ю.В. постановою від 23 квітня 2024 року відкрито виконавче провадження № [NUMBER] з примусового виконання оспорюваного виконавчого напису (а.с. 13-14). В рамках зазначеного виконавчого провадження 23 квітня 20024 приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Кудрановським Ю.В. було винесено постанову про арешт коштів боржника (а.с. 16). Положеннями ст. ст. 15, 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. При цьому, відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (ч. 1 ст. 39 Закону України «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5, та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595. Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу II Порядку № 296/5. Згідно зі ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Статтею 90 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що стягнення за виконавчим написом провадиться в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження». Відповідно ч. 1ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У постанові від 11 липня 2019 року у справі №461/4609/16-ц Верховний Суд дійшов висновку, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (ст.88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З урахуванням приписів ст.ст.15,16,18 ЦК України, ст.ст.50,87,88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто, боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Згідно із підпунктами 1.1, 1.2 пункту 1, підпунктами 3.1, 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 Розділу II Порядку для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до підпункту 2.1 п.2 глави 16 розділу ІІ Порядку № 296/5 для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У відповідності до підпунктів 3.1, 3.2, 3.4 глави 16 розділу ІІ Порядку № 296/5 нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Так, безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою КабінетуМіністрів Українивід29червня 1999року №1172 (зі змінами та доповненнями). Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. Згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172, для одержання виконавчого напису про стягнення заборгованості з підстав, що випливають з нотаріально посвідчених договорів, що передбачають сплату грошових сум, додаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти наступних висновків. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (ст.88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 березня 2019 року у справі№ 137/1666/16, посилаючись на приписи ст.ст.15,16,18 ЦК України, ст.ст.50,87,88 Закону України «Про нотаріат» зазначила, що захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з переліком документів. Для правильного застосування положень ст.ст.87,88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто, чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу II Порядку № 296/5, для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 Розділу II Порядку № 296/5). Верховний Суд неодноразово зазначав, що сьогодні чинне законодавство України не зобов`язує нотаріуса викликати позичальника і з`ясовувати наявність чи відсутність його заперечень проти вимог позикодавця. Проте, право позичальника на захист його інтересів забезпечується шляхом направлення йому повідомлення про заборгованість та необхідність її погашення. Однак, враховуючи те, що нотаріальне провадження є безспірним, для забезпечення такої безспірності нотаріусові бажано з`ясувати у позичальника наявність заперечень щодо вчинення виконавчого напису або сплати ним боргу. Така позиція Верховного Суду справах про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню є сталою. Для правильного застосування положень ст.ст.87,88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Неотримання боржником вимоги про усунення порушень за кредитним договором об`єктивно позбавляє його можливості бути вчасно проінформованим про наявність заборгованості та можливості надати свої заперечення щодо неї або оспорити вимоги кредитора. Якщо боржник не має можливості подати нотаріусу заперечення щодо вчинення виконавчого напису або висловити свою незгоду з письмовою вимогою про сплату боргу чи повідомити про наявність спору між нею та відповідачем щодо суми заборгованості, це об`єктивно виключає можливість вчинення виконавчого напису. Учинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих кредитором повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень боржнику. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка на письмовому повідомленні про його отримання. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2019 року в справі № 357/12818/17 (провадження № 44380св18). Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15 зазначила, що наведена норма Порядку вчинення нотаріальних дій спрямована на фактичне повідомлення боржника, аби надати йому можливість усунути порушення, і цим запобігти стягненню на кошти боржника. Тому повідомлення боржника необхідно вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом. За матеріалами справи, відповідач [PERSON] 15 березня 2024 року звернувся до позивача [PERSON] з претензією (вимогою) про сплату боргу за договором позики від 06 липня 2021 року, в якій повідомляв про неповернення [PERSON] у строк до 02 липня 2023 року суми позики, у зв`язку з чим просив позивача протягом 30 днів з моменти отримання претензії перерахувати суму боргу на зазначений у претензії рахунок відповідача (а.с. 18-19). Не погоджуючись з вимогами [PERSON] , позивач [PERSON] надіслав на поштову адресу відповідача відповідь на претензію (вимогу) від 06 квітня 2024 року, де повідомляв, що не визнає заборгованість, оскільки договір позики є удаваним, грошові кошти не передавались, розписка про передачу грошових коштів відсутня (а.с. 20). Отже, доводи позивача, що заборгованість за договором позики не є безспірною знайшли своє підтвердження, оскільки позивач заперечуючи проти вимог [PERSON] , звернувся до останнього із запереченнями. За таких обставин, між сторонами існував та існує невирішений спір щодо наявної заборгованості. Зазначене спростовує безспірність заборгованості боржника (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постановах від 04 березня 2015 року в справі № 6-27цс15, від 11 березня 2015 року в справі № 6-141цс14). Таким чином, з наданої суду позовної заяви вбачається, що нотаріус вчинив оскаржуваний виконавчий напис без належного підтвердження безспірності вимоги кредитора. Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до частини 1статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем заявлено вимоги щодо стягнення судових витрат, які складаються із сплати судового збору. Оскільки при зверненні до суду позивач був звільнений від сплати судового збору, суд присуджує стягнути з відповідача на користь держави судовий в сумі 1 211,20 грн. за подачу позовної заяви та 605,60 грн. заяву про забезпечення позову, що загалом складає 1 816,80 грн. Що стосується заявленої позивачем вимоги про відшкодування за рахунок відповідача 15 000,00 грн. на професійну правничу допомогу, суд дійшов такого висновку. За умовами ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони. Відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу. Звертаючись до суду із вимогою про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, позивач не дає належних доказів щодо понесення таких витрат (відповідний договір, акти приймання послуг, рахунки-фактури тощо), не звертається до суду заявою про надання таких доказів протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, що врегульовано ч. 8 ст. 141 ЦПК України. Отже, за відсутністю доказів понесених витрат на оплату робіт та послуг з надання професійної правничої допомоги, відсутні підстави для стягнення з відповідача витрат на правову допомогу.

Outcome: approved