Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом в якому просить розірвати шлюб з відповідачкою та визначити місце проживання їхньої дочки. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 03 жовтня 2020 року він уклав шлюб із [PERSON] , який було зареєстровано Балаклійським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків). Під час перебування у шлюбі у них народилася дитина: донька [PERSON] , [INFO] . Впродовж останніх двох років, після переїзду з постійного місця проживання до селища Турійськ Ковельського району Волинської області, стосунки між подружжям погіршилися, спільне життя з відповідачкою не склалося через різні погляди на сімейне життя та несумісність характерів, на підставі цього втрачено почуття любові та поваги, що призвело до припинення фактичних шлюбних відносин. З вересня 2022 року подружжя проживає окремо один від одного, відповідачка виїхала до Республіки Польща на роботу та постійне проживання. Малолітня донька залишилась проживати разом з батьком. Позивач самостійно вирішує усі питання, що стосуються здоров`я, навчання, побуту та виховання дочки. На підставі наведеного, [PERSON] бажає розірвати шлюб та вважає за доцільне визначити офіційним місцем проживання дочки з батьком. В зв`язку з наведеним змушений звернутись до суду з вказаним позовом. Ухвалою суду від 26 червня 2024 року позовну заяву залишено без руху, відповідачу надано строк для усунення вказаних в ухвалі недоліків. Ухвалою суду від 03 липня 2024 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Будь-яких інших процесуальних дій у справі не вчинялося. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином та вчасно, подав заяву, в якій позовні вимоги підтримав з підстав, наведених у позовній заяві та просив їх задовольнити в повному обсязі, розгляд справи здійснювати за його відсутності (а. с. 34). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причини своєї неявки суду не повідомила, подала заяву, в якій просила розгляд справи здійснювати за її відсутності, не заперечувала проти задоволення позовних вимог (а. с. 30, 38). Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Турійської селищної ради Ваврищук Вікторія Олександрівна в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином та вчасно, подала заяву, в якій просила розгляд справи здійснювати за її відсутності, не заперечувала проти задоволення позовних вимог (а. с. 35). Відповідно до частини третьої статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до частини третьої статті 200 Цивільного процесуального кодексу України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Частиною четвертою статті 206 Цивільного процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до статті 109 Сімейного кодексу України, шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 03 жовтня 2020 року Балаклійським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, актовий запис № 101. Після державної реєстрації шлюбу подружжю присвоєно прізвище « [PERSON] » (а. с. 5). Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється в наслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Позивач скористався даним правом та звернувся до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має наміру зберігати шлюб з відповідачем. Приймаючи до уваги заяву позивача, суд вважає, що причини, що спонукають його наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню. Відповідно до частини третьої статті 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги статті 110 цього ж Кодексу. Згідно статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (стаття 110 Сімейного кодексу України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідачем не подано будь-яких заперечень проти розірвання шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до частини другої статті 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Відповідно до статті 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки відповідач при реєстрації шлюбу змінила прізвище, вона має право залишити його після розірвання шлюбу. \~ \~ \~ \~Відповідач з клопотанням про відновлення дошлюбного прізвища до суду не зверталась. При таких обставинах справи суд вважає, що сім`я сторін розпалась остаточно, підстав для досягнення примирення між сторонами немає, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам подружжя, а тому суд приходить до висновку про розірвання шлюбу між сторонами. Згідно частини другої статті 114, абзацу другого частини третьої статті 115 Сімейного кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 Цивільного процесуального кодексу України). Частиною першою статті 82 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Позивачем [PERSON] заявлено ще одну позовну вимогу визначення місця проживання їхньої спільної з відповідачкою малолітньої дочки [PERSON] разом з батьком. Відповідно частини першої\~статті 161 Сімейного кодексу України\~якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що позивач та відповідач 03 жовтня 2020 року зареєстрували шлюб. \~ \~ \~ \~Від шлюбу у сторін є неповнолітня дитина донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого 12 січня 2021 року Балаклійським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (а. с. 6). 25 червня 2024 року [PERSON] до Турійського районного суду подано позов до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини (а. с. 3-4). Судом встановлено, що згідно довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 23 серпня 2023 року № 759-5002935355 [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , фактично проживає (перебуває) за адресою: [ADDRESS] , законним представником якої є [PERSON] (а. с. 7). Довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 23 серпня 2022 року № 759-7501234955 підтверджується фактичне місце проживання/перебування [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] (а. с. 8). Встановлено, що на момент звернення [PERSON] до суду, малолітня донька Єва зареєстрована разом із своїм батьком за адресою: [ADDRESS] , але фактично проживають за адресою: [ADDRESS] . Наведене підтверджується актом обстеження умов проживання Служби у справах дітей Турійської селищної ради від 12 червня 2024 року, згідно якого встановлено наступне. Комісією проведено обстеження умов проживання дитини [PERSON] , яка проживає за вищевказаною адресою разом з батьком [PERSON] в орендованому житлі. Дитина забезпечена всім необхідним для навчання, виховання, має окреме спальне місце, багато одягу, іграшок та інших предметів для розвитку, створені всі належні умови для комфортного проживання. Батько дитини є особою з числа ВПО, переїхав з донькою з Ізюмського району Харківської області, матір дитини проживає за кордоном (а.с. 9). До виниклих між сторонами правовідносин підлягають застосуванню наступні норми права. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Відповідно до статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно із частиною восьмою статті 7 Сімейного кодексу України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Статтями 141, 150, 153, 155 Сімейного кодексу України передбачено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. У відповідності до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Частиною першою, другою статті 160 Сімейного кодексу України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Суд виходить з того, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітніх дітей беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дітей до кожного з них, вік дітей, стан їх здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дітей для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дітей. Діти, які не досягли 14 років, повинні проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з батьків. Питання про визначення місця проживання дітей має вирішуватись, насамперед, з урахуванням прав та законних інтересів дітей. Відповідно до пункту 1 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Зазначене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18). У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення пункту 1 статті 3, статті 9 Конвенції, частин другої, третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», статті 161 Сімейного кодексу України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Отже, при вирішенні питань про місце проживання дітей у випадку, коли їх батьки проживають окремо, необхідно дотримуватися принципу забезпечення найкращих інтересів дітей, обумовлених необхідністю забезпечити дітям повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Відповідно до положень частин четвертої-шостої статті 19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Звертаючись до\~суду з\~позовом [PERSON] \~просить визначити\~місце проживання\~малолітньої дочки\~з батьком,\~оскільки вона\~проживає разом\~з ним, він самостійно займається її вихованням, розвитком і матеріальним забезпеченням, а відповідачка постійно знаходиться за межами України. Враховуючи, що умови проживання позивача є належними для проживання дитини, створено все необхідне для забезпечення її фізичного, духовного та морального розвитку, зважаючи на ту обставину, що судом не встановлено, що позивач зловживає спиртними напоями чи наркотичними засобами, чи веде аморальний спосіб життя, суд приймає до уваги обставини, згідно яких саме батько, [PERSON] приймає участь у вихованні, утриманні та розвитку своєї дитини. Крім того, суд також звертає увагу, що відповідач [PERSON] , станом на день звернення позивача до суду, постійно проживає та працевлаштована за межами території України, про що вона зазначає в своїх заявах. Суд зауважує, що мати дітей, у разі визначення місця проживання їх з батьком, не обмежена у своєму праві на спілкування з ними, турботі відносно них та участі у вихованні і може реалізувати свої права шляхом домовленості щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Крім того, суд роз`яснює, що в разі покращення свого матеріального становища, створення належних умов для проживання дітей позивач має право звернутись до суду з позовом про визначення місця проживання з нею. На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] . Оскільки позивач в поданій заяві просив залишити судові витрати у вигляді сплати судового збору за ним, зазначене не суперечить нормам Цивільного процесуального кодексу України, а тому суд залишає судові витрати за позивачем. Враховуючи вищевикладене,\~

Outcome: approved