Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-11 00:00:00

Представник позивачки, адвокат Кульгавець С.М., який діє в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товстенської селищної ради Чортківського району Тернопільської області про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування. В позовній заяві просить суд встановити факт належності померлому [INFO] [PERSON] сертифікату на право на земельну частку (пай), серії ТР №0219819, виданого 02.10.1997 року на ім`я [PERSON] . Визнати за [PERSON] право на земельну частку (пай) в колгоспі імені Гагаріна, розміром 0,96 умовних кадастрових гектарів, що посвідчена сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ТР №0219819, який видано [PERSON] 02.10.1997 року на підставі рішення Заліщицької РДА від 26.08.1997 року №366, як спадкоємцею за заповітом після смерті [INFO] [PERSON] . Ухвалою судді Заліщицького районного суду Тернопільської області від 01.04.2024 року відкрито провадження у справі та призначено розглядати справу у порядку загального позовного провадження із викликом сторін. Представник позивачки - адвокат Кульгавець С.М. та позивачка [PERSON] у підготовче судове засідання 12.08.2024 року не з`явилася, адвокат Кульгавець С.М. подав письмове клопотання у якому просить проводити розгляд справи у його відсутності та відсутності заявниці. Заявлені позовні вимоги підтримують повністю. Представник відповідача Товстенської селищної ради в підготовче судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву в якій просить розгляд справи проводити у його відсутності, щодо задоволення позову не заперечує. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно матеріалів справи у ній відсутні дані, які б вказували, що визнання позову представником відповідача суперечить вимогам закону. Відповідно до положень ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, заяви представників позивача та відповідача, суд вважає, що справу слід вирішити за наявними матеріалами та задовольнити позов, виходячи із наступного: [PERSON] помер [INFO] , що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 12.10.2006 року. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина до складу якої входить право на земельну частку (пай) в колгоспі імені Гагаріна с.Шипівці, розміром 0,96 умовних кадастрових гектарів, яке посвідчене сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ТР №0219819, який виданий 02.10.1997 року на підставі рішення Заліщицької РДА №366 від 26.08.1997 року та зареєстрований 02.10.1997 року за реєстраційним номером 26316. Вказане підтверджується відповіддю Головного Управління Держгеокадастру у Тернопільській області №29-19-0.20-920/2-24 від 29.02.2024 року. Однак, як вбачається із вищевказаної відповіді ГУ Держгеокадастру у Тернопільській області Книга реєстрації сертифікатів містить запис від 02.10.1997 року за р.№26317 про видачу зазначеного вище сертифіката [PERSON] . На момент смерті [PERSON] перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Відповідно до положень ч.1 ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Дружина покійного [PERSON] - [PERSON] на момент смерті чоловіка постійно проживала та була зареєстрована з ним за адресою: [ADDRESS] , що стверджується довідкою №02.1-29/283 виданою 16.11.2023 року старостою Шипівецького старостинського округу. Відповідно до приписів ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Таким чином дружина спадкодавця [PERSON] прийняла спадщину після його смерті, однак не оформила своїх спадкових прав на неї відповідно до закону, оскільки померла. [PERSON] померла [INFO] , що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 28.04.2021 року. Відповідно до довідки №02.1-29/44 від 14.02.2024 року Шипівецького старостинського округу, позивачка на момент смерті [PERSON] постійно проживала та була зареєстрована з нею за адресою: [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] позивачка, будучи спадкоємцею згідно заповіту від 14.12.2020 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету Шипівецької сільської ради Заліщицького району Тернопільської області та зареєстрованого в реєстрі за №137, відповідно до положень ч.1 ст.1296 ЦК України звернулася до нотаріуса із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину (ч.1 ст.1296 ЦК України). 01.02.2024 року приватний нотаріус Чортківського районного нотаріального округу Лучків І.В. за вих.№13/01-16 повідомила позивачці про те, що документів, які підтверджують право [PERSON] на спадкове майно нотаріусу не надано, а тому пропонує для вирішення спору та з метою оформлення права на спадкове майно після смерті [INFO] [PERSON] звернутися з позовом до суду. Крім цього нотаріус повідомила, що до майна [PERSON] , яка прийняла спадщину після смерті чоловіка [PERSON] , однак не встигла її за життя оформити належним чином, заведено спадкову справу №197/2021. Відповідно до приписів ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України. Відповідно до положень ч.1 ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ч.1 ст.1217 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч.1 ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Статтею 1221 ЦК України визначено місце відкриття спадщини за останнім місцем проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місце відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, за відсутності нерухомого майна- місце знаходження основної частини рухомого майна. Відповідно до положень п.6 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Від встановлення юридичного факту належності покійному [PERSON] сертифікату на право на земельну частку (пай) залежить виникнення майнового права позивачки на нерухоме спадкове майно. Вирішуючи питання про встановлення даного факту суд виходить з того, що відповідно до ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Статтею 318 ЦПК України передбачено, що у заяві про встановлення юридичного факту повинно бути зазначено, який факт заявник просить встановити та з якою метою, причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт, докази, що підтверджують факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів. Отже, суд може встановити юридичний факт у тому разі, коли особою вчинено всі можливі заходи по отриманню необхідних документів, і виключно за наявності об`єктивних причин, які не залежать від волі особи, що обумовлюють неможливість отримання документу на підтвердження юридичного факту. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: - факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; - встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; - заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); - чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. У даній справі встановлено, що позивачка зверталася з заявою до нотаріуса, який рекомендував встановити факт належності померлому [INFO] [PERSON] правовстановлюючого документа у судовому порядку. А, тому, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що досліджені у судовому засіданні докази вказують на те, що померлому [INFO] [PERSON] належав сертифікат на право на земельну частку (пай), серії ТР №0219819, виданий 02.10.1997 року на ім`я [PERSON] . Головним Управлінням Держгеокадастру у Тернопільській області повідомлено позивачці, що у Книзі реєстрації сертифікатів міститься запис від 02.10.1997 року за р.№26317 про видачу зазначеного вище сертифіката [PERSON] . Виправити вказану помилку Головне Управління Держгеокадастру у Тернопільській області можливості позбавлене, що підтверджується відповіддю №29-19-0.20-920/2-24 від 29.02.2024 року. Суд також вважає, що наявність зазначених розбіжностей у документах, що підтверджують належність правовстановлюючого документа спадкодавцю, позбавляє позивачку права на отримання спадщини, чим порушуються її спадкові права, які підлягають поновленню шляхом задоволення позову. Згідно п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" №7 від 16.04.2004 року, громадянин, включений до списку, який додається до Державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта. Відповідно до пунктів 16, 17 Перехідних положень Земельного кодексу України, громадянам - власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю. Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними прав вимоги на відведення земельної частки (пай) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Згідно п.3.5 Інформаційного листа Вищого ССУ з розгляду кримінальних та цивільних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» у разі втрати, пошкодження сертифіката про право на земельну частку (пай) аналогічного порядку видачі нового сертифікату на ім`я спадкодавця спадкоємцям особи, яка мала право на земельну частку (пай), не передбачено. Отже, належним способом захисту прав спадкоємців у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво право на спадщину на земельну частку (пай) є звернення спадкоємців з вимогами про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування. Статтею 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власника земельних часток (паїв)» передбачено, що до осіб, які мають право на земельну частку (пай) відносяться громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом. Згідно ст.2 цього Закону основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Відповідно до ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Позивачка є спадкоємцею за заповітом майна померлої [INFO] [PERSON] , яка за життя прийняла спадщину після смерті свого чоловіка [PERSON] . Таким чином, суд доходить до переконання, що даний позов слід задовольнити. Вирішуючи питання розподілу судових витрат по справі, суд вважає, що їх слід покласти на сторони в понесених ними розмірах.

Outcome: approved