Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-28 00:00:00

У лютому 2024 року [PERSON] звернувся до Оболонського районного суду м. Києва із позовною заявою до [PERSON] , третя особа - служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, у якому просить позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , як таку, що ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо виховання та утримання дитини. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що між сторонами 05.11.2019 року Оболонським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві зареєстровано шлюб. У сторін народився син [PERSON] , [INFO] . Позивач вказує, що однією із підстав звернення до суду з вимогою про позбавлення батьківських прав стало те, що матір не приділяє уваги сину - [PERSON] . Позивач зазначає, що через це в сім`ї відбуваються постійні сварки, для дружини дитини не існує, вона постійно заклопотана власними справами, займається сином виключно батько. Мати не виявляє бажання бачитися з сином, проводити з ним час, брати участь у його вихованні. Позивач наголошує, що відповідач фактично самоусунулася від виховання власної дитини, що приносить страждання не лише [PERSON] , як батьку дитини, а й самому малолітньому сину, психіка якого належним чином ще не сформована. З огляду на вказане позивач просив про задоволення позовних вимог. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав в повному обсязі, просив суд його вимоги задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, окрім того надала нотаріально посвідчену заяву про визнання позову. Представник служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, надали суду заяву в якій просили розглянути справу за їхньої відсутність та висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] . Дослідивши матеріали справи та надані докази, вислухавши представника позивача, судом встановлено наступне. У [PERSON] та [PERSON] в зареєстрованому шлюбі [INFO] народився син [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Оболонським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересів дитини. Таке визначення може бути необхідними у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки не піклуються про дитину. Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. 1-3 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи з вимог цивільного процесуального законодавства, позивач повинен подати належні та допустимі докази на підтвердження тих обставин, про які вказує у позовній заяві, а відповідач на спростування вказаних обставин і, на підставі яких суд в подальшому встановить наявність підстав для задоволення чи відмови у задоволенні позову. Позивач вказує про необхідність позбавлення батьківських прав [PERSON] , при цьому не надає жодного належного та допустимого доказу на підтвердження перебування її на наркологічному, психіатричному обліку, ведення антисоціального, аморального способу життя, вчинення винних дій на підтвердження недотримання, або ж порушення батьківських обов`язків. Більше того, згідно висновку служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації від 16.06.2024 року №107-/4436 орган опіки та піклування не вбачає виключних обставин, які б свідчили про свідоме нехтування громадянкою [PERSON] своїми батьківськими обов`язками та вважають недоцільним її позбавлення батьківських прав. Крім того, зі змісту висновку служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації вбачається, що під час підготовки висновку, на запит Служби надійшла інформація з КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1 Оболонського району м. Києва» від 13.06.2024 (вхід. від 14.06.2024 № 2041) за якою малолітній [PERSON] , [INFO] перебуває на диспансерному обліку у лікаря дерматолога та лікаря уролога. Останнє відвідування лікаря-педіатра було 01.05.2024 року у супроводі батьків, які належним чином піклуються про стан здоров`я своєї дитини, при потребі звертаються до лікарів, виконують усі поради, щодо її догляду, лікування, профілактики та розвитку. Пункт 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» від 30 березня 2007 року роз`яснює, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках навіть при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад (п.18 зазначеної Постанови). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Така правова позиція висловлена у Постанові Верховного Суду Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. (параграф 57, 58). В судовому засіданні представник позивача не зміг пояснити мету позбавлення [PERSON] , яка залишається дружиною позивача, батьківських прав відносно дитини, якій на час розгляду справи виповнилося лише 1 рік та 6 м., так само як заява [PERSON] не містить обґрунтування на підтвердження мети нотаріального посвідчення та добровільної відмови від участі у вихованні малолітнього сина. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. При цьому, суд не приймає до уваги визнання відповідачем позову, оскільки добровільна відмова матері дитини від своїх материнських обов`язків, на думку суду, не лише порушує права дитини, а й свідчить про штучно ініційований спір для досягнення цілей, що не пов`язані з інтересами дитини. Крім того, за таких умов, визнання матір`ю дитини позову про позбавлення її батьківських не може бути прийнято судом, оскільки потягне для позивача певні наслідки, в тому числі порушення інтересів інших осіб, які не були сторонами даного судового розгляду. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позивач не довів, потребу у застосуванні такого виключного заходу, як позбавлення відповідача батьківських прав і його необхідність та виправданість у інтересах дитини. Тому, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у вказаному випадку є недоцільним, підстав для його застосування не доведено, а тому у позові слід відмовити. На підставі викладеного, ст. 141, 150, 164, 165, 166, 180 СК України, ст. 12Закону України «Про охорону дитинства», Постанови Пленуму ВСУ № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»;

Outcome: dismissed