Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-25 00:00:00

До Щорського районного суду Чернігівської області надійшла позовна заява ТОВ «Укр Кредит Фінанс» до [PERSON] , про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 75 000 грн. Позовні вимоги мотивовано тим, що 05.03.2023 року між ТОВ «Укр Кредит Фінанс» і [PERSON] за допомогою веб-сайту credos.com.ua, який є сукупністю інформаційних та телекомунікаційних систем ТОВ «Укр Кредит Фінанс», в рамках якої реалізуються технології обробки інформації з використанням технічних і програмних засобів і які у процесі обробки інформації діють як єдине ціле, було укладено електронний Договір про відкриття кредитної лінії № 1166-4007 (надалі за текстом «Кредитний договір»). Позивач (через партнера АТ КБ «ПриватБанк» з яким укладено договір № 4010 про надання послуг в системі LiqPay від 02 грудня 2019 року) видав відповідачу кредитні кошти на картковий рахунок вказаний відповідачем в особистому кабінеті,, чим виконав свої зобов`язання за договором своєчасно та в повному обсязі. Відповідач підтвердив виникнення своїх зобов`язань, відповідно до умов укладеного кредитного договору, шляхом прийняття виконання зобов`язання кредитодавця, а саме отримавши кредитні кошти відповідач не скористався своїм правом протягом 14 календарних днів з дня укладення кредитного договору відмовитися від договору без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів. За доводами позивача, станом на 20.03.2024 року загальний розмір заборгованості відповідача за кредитним договором становить: 148 950,00 гривень, а саме: прострочена заборгованість за кредитом 15 000,00 гривень; прострочена заборгованість за нарахованими процентами 133 950,00 гривень. Разом з тим, кредитодавцем було прийнято рішення про можливість застосування до позичальника Програми лояльності для споживачів фінансових послуг ТОВ «Укр Кредит Фінанс», а саме часткового списання заборгованості позичальнику за нарахованими процентами у сумі 73 950,00 гривень за умови погашення позичальником решти заборгованості за кредитним договором в розмірі 75 000,00 гривень. Враховуючи вищезазначене, позивач просить суд у цьому позові стягнути з позичальника не повну суму заборгованості за кредитним договором, а лише її частину, а саме: прострочену заборгованість за кредитом 15 000,00 гривень; прострочену заборгованість за нарахованими процентами 60 000,00 гривень, що разом становить75 000,00 гривень. Ухвалою Щорського районного суду Чернігівської області від 03.05.2024 р. прийнято позовну заяву та відкрито провадження у справі, призначено судове засідання на 27.05.2024 р. 27.05.2024 р. від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що відповідачка отримала кошти, планувала їх повернути у строк, але у зв`язку зі скрутним матеріальним становищем, не мала змоги повернути кредит. Пізніше вона зрозуміла, що реальна відсоткова ставка складає 1139965,0%, що є неймовірно високою, але гроші були витрачені і повернути їх вона не могла. В зв`язку з тим, що її чоловік військовий, майже весь дохід сім`ї витрачається на «військові» потреби - ліки, одяг, взуття, запчастин та ремонт автомобілів, донати на дрони, тепловізори, особисті речі ( телефон) тощо. Крім того, у зв`язку з тим, що чоловік приймає безпосередню участь у бойових діях, внаслідок ворожих обстрілів, був пошкоджений його телефон , у якому були фото медичних довідок (підтвердити проходження лікування наразі відповідач не в змозі, бо вся медична документація знаходиться у медичній частині, на це потрібен час не менше двох тижнів). Отже, служба її чоловіка вплинула на їх сімейний бюджет, що призвело до зменшення спільних доходів. Крім того, відповідач вважала, що оскільки вона є членом сім`ї дружиною військового ( в липні 2023 року зареєстрували шлюб), то вона має пільги по сплаті кредиту в частині сплати відсотків за користування кредитом. Крім того, відповідач вважає, що відсоткова ставка за договором є надмірною і не відповідає ринковим умовам. Відповідач вважає, що розмір процентів за кредитним договором може бути змінений за рішенням суду у випадку, якщо відсоткова ставка є надмірно високою або змінюються обставини, що впливають на виконання зобов`язань Відповідач зазначає, що сума заборгованості 75000,00 грн для відповідача дуже завелика. Відповідач просить врахувати, що наразі діє воєнний стан, що є форс-мажорною обставиною, вона з двома неповнолітніми дітьми проживає у прикордонній зоні, яка відноситься до зони бойових дій, її чоловік приймає безпосередню участь у бойових діях і виконує бойові завдання, пов`язані із захистом нашої країни; кредитні кошти їй були потрібні терміново і вона брала на лікування своєму чоловіку, але на жаль не може підтвердити цього факту; вона відноситься до членів сім`ї військовослужбовця і наразі має пільги щодо кредитування. Також просить врахувати, що відсоткова ставка у розмірі 1139965,0% є надмірною, і з листопада 2023 року діє закон про обмеження відсоткової ставки по кредиту у розмірі 1% день. Відповідач просить зменшити розмір заборгованості по кредиту до загальної суми 45 000 грн ( при якому відсотки за користування кредитом становлять подвійний розмір тіла кредиту: 15 000,00 х 2 = 30 000,00+15 000,00). Такий розмір заборгованості буде посильним для відповідача і вона реально зможе погасити заборгованість перед позичальником. Таким чином, відповідач визнає позов частково, у розмірі 45 000,00 грн., тому просить позов задовольнити частково з врахуванням зазначених обставин. 30.05.2024 р. розгляд справи було відкладено на 27.06.2024 р. Ухвалою Щорського районного суду Чернігівської області від 27.06.2024 р. розгляд справи було відкладено на 26.07.2024 р. Представник позивача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Разом із позовною заявою позивачем подано клопотання про розгляд справи без участі його представника. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнала частково з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, зокрема у зв`язку із тим, що розмір передбачених договором відсотків є надмірним, просила зменшити суму, що підлягає стягненню до 45000, 00 грн. Суд, дослідивши докази у справі, приходить до наступного. 05.03.2023 року між ТОВ «Укр Кредит Фінанс» і [PERSON] було укладено електронний Договір про відкриття кредитної лінії № 1166-4007. Позивач виконав свої зобов`язання за вказаним договором. Станом на 20.03.2024 року загальний розмір заборгованості відповідача за кредитним договором становить: 148 950,00 гривень, а саме: прострочена заборгованість за кредитом 15 000,00 гривень; прострочена заборгованість за нарахованими процентами 133 950,00 гривень. Разом з тим, кредитодавцем було прийнято рішення про можливість застосування до позичальника Програми лояльності для споживачів фінансових послуг ТОВ «Укр Кредит Фінанс», а саме часткового списання заборгованості позичальнику за нарахованими процентами у сумі 73 950,00 гривень за умови погашення позичальником решти заборгованості за кредитним договором в розмірі 75 000,00 гривень. Вказані обставини визнаються учасниками справи та не підлягають доказуванню в силу положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України. 13.07.2023 р. [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а. с. 96). Згідно копії довідки військової частини [NUMBER] від 03.03.2024 р. [PERSON] перебуває на військовій службі за мобілізацією у військовій частині [NUMBER] з 04.03.2022 р., наказ командира військової частини [NUMBER] № 065 від 04.03.2022 р., по теперішній час (а. с. 116). Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зважає на таке. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638 ЦК України визначено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У частині 1 статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини 1 статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ст. 12 Закон України «Про електронну комерцію» від 03.09.2015 р. № 675-VIII, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі Закон № 675), якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є, в тому числі, використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину. Згідно ч. 12 ст. 11 Закону № 675 електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. З матеріалів справи вбачається, що позивач за спірним договором належним чином виконав свої зобов`язання, натомість відповідач умови договору не виконала, внаслідок чого утворилася заборгованості за основною сумою боргу та відсотками. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги пред`явлено правомірно. Разом із тим, згідно п. п. 3 п. 4 Р. 1 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20.05.2014 № 1275-VII (далі Закон № 1275) у Законі України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» статтю 14 доповнено пунктом 15 такого змісту: «15. Військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються». Пунктом 3 Розділу 2 «Прикінцеві положення» Закону № 1275 передбачено поширити дію пункту 3, підпункту 3 пункту 4, пункту 9 розділу І цього Закону на військовослужбовців з початку і до закінчення особливого періоду, а на резервістів та військовозобов`язаних - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, на час проходження військової служби. Тобто законодавець чітко передбачив ретроактивну дію ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (далі Закон № 2011). Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» від 11.04.2024 № 3633-IX, який набрав чинності 18.05.2024 р., п. 15 ч. 14 Закону № 2011 викладено у наступній редакції: «Військовослужбовцям,\~які були\~призвані на\~військову службу\~за призовом\~під час\~мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також\~їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля». Вирішуючи питання про те, чи поширюється вказана норма на правовідносини, що виникли до 18.05.2024 р., суд виходить з наступного. Частиною 1 статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. У пункті 1 резолютивною частини рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 зазначено, що положення частини першої статті 58 Конституції України про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи). Крім того, у п. 2 мотивувальної частини вказаного рішення Конституційний Суд України зазначив, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). Враховуючи зазначене, з огляду на те, що положення п. 15 ст. 14 Закону № 2011 в редакції Закону № 3633 покращує становище фізичної особи позичальника, а конструкція вказаної норми вказує на її ретроактивну дію, суд дійшов висновку, що вказана норма може бути застосована до спірних правовідносин. Разом із тим, судом встановлено, спірний договір було укладено 05.03.2023 р., а [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 13.07.2023 р., відтак у період з 05.03.2023 р. до 13.07.2023 р. положення п. 15 ст. 14 Закону № 2011 до спірних правовідносин застосовані бути не можуть. Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2020 року у справі № 911/19/19 зауважив, що у разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 15 листопада 2023 року у справі № 204/5103/21. Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості (а. с. 6061), з 05.03.2023 р. до 08.07.2023 позивачу було нараховано заборгованість у розмірі: 56700, 00 грн. Правильність вказаного розрахунку відповідачем не оспорюється, контррозрахунку відповідачем надано не було. За період\~часу з\~09.07.2023\~р.\~до 12.07.2023\~р.\~суд вважає\~за можливе\~самостійно здійснити\~розрахунок відсотків\~за користування\~кредитом шляхом\~ділення 6300\~(заборгованість\~нарахована з\~09.07.2023\~до 22.07.2023)\~на 14\~днів (кількість\~днів у\~розрахунковому періоді)\~та множення\~отриманої суми\~на 4\~дні (кількість\~днів з\~09.07.2023\~р.\~до 12.07.2023\~р.):\~6300\~/\~14\~*\~4= 1800. Таким чином,\~заборгованість за\~відсотками за\~користування кредитом\~за період\~з 05.03.2023\~р.\~до 12.07.2034\~р.\~становить 58500\~грн (56700+1800= 58500). Разом із тим, оскільки з 13.07.2023 р. відповідач перебувала у шлюбі з [PERSON] , який гідно копії довідки військової частини [NUMBER] від 03.03.2024 р. перебуває на військовій службі за мобілізацією у військовій частині [NUMBER] з 04.03.2022 р., в силу положень п. 15 ч. 14 Закону № 2011, відсотки за користування кредитом у період з 13.07.2023 р. до 29.12.2023 р. нараховані відповідачу безпідставно. При цьому, суд звертає увагу, що після 29.12.2023 р. згідно наданого позивачем розрахунку нарахування відсотків за користування кредитом не відбувалося, у зв`язку із чим суд не вбачає необхідності у перевірці інформації щодо перебування чоловіка відповідача на військовій службі станом на момент звернення позивача із позовом до суду. Що стосується посилання відповідача на форс-мажорні обставини, суд зазначає про наступне. Загальновідомим є факт того, що у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 р. № 64/2022 із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року на території України введено воєнний стан строком на 30 діб. Воєнний стан неодноразово продовжувався указами Президента України, та діє і на даний час. Торгово-промислова палата України (далі ТТП) у листі від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 (https://ucci.org.ua/uploads/files/621cba543cda9382669631.pdf) зазначила, що ТПП України підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили). Для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання згідно зі статтями 617 Цивільного кодексу України, 218 Господарського кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, повинна довести: 1) наявність обставин непереборної сили; 2) їх надзвичайний характер; 3) неможливість попередити за даних умов завдання шкоди; 4) причинний зв`язок між цими обставинами і понесеними збитками (постанова Верховного Суду України від 10.06.2015 у справі № 904/6463/14 (3-216гс15)). Верховний Суд у постанові від 08 лютого 2024 року у cправі № 911/1786/22 зазначив, що надзвичайними є ті обставини, настання яких не очікується сторонами при звичайному перебігу справ. Під надзвичайними можуть розумітися такі обставини, настання яких добросовісний та розумний учасник правовідносин не міг очікувати та передбачити при прояві ним достатнього ступеня обачливості. Невідворотними є обставини, настанню яких учасник правовідносин не міг запобігти, а також не міг запобігти наслідкам таких обставин навіть за умови прояву належного ступеня обачливості та застосуванню розумних заходів із запобігання таким наслідкам. Ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести (пункт 38 постанови Верховного Суду від 21.07.2021 у справі № 912/3323/20), а не лише таким, що викликає складнощі, або є економічно невигідним. Відповідно до статті 617 ЦК України, форс-мажор звільняє лише від відповідальності за порушення зобов`язання, що сталося внаслідок такого форс-мажору, але не звільняє від виконання відповідного зобов`язання і не є підставою для припинення зобов`язань. Разом з тим, форс-мажор є окремою, самостійною обставиною, яка звільняє від відповідальності за порушення договірних зобов`язань, яка характеризується тим, що обставини форс-мажору повинні виникнути після укладення договору, неможливість виконання зобов`язання повинна бути у період існування таких обставин і такі обставини повинні бути зазначені в договорі. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами (частина 2 статті 14-1 Закону України «Про Торгово-промислові палати в Україні»). У постанові від 25.01.2022 у справі №904/3886/21 Верховний Суд, щодо застосування статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» зазначив, що: «- ознаками форс-мажорних обставин є наступні елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за даних умов здійснення господарської діяльності; - форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність. Те, що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що наявність форс-мажорних обставин може бути засвідчено відповідним компетентним органом; - наявність форс-мажорних обставин засвідчується Торгово-промисловою палатою України та уповноваженими нею регіональними торгово-промисловими палатами відповідно до статей 14, 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати України» шляхом видачі сертифіката». У постанові Верховного Суду від 29.06.2023 у справі № 922/999/22, суд зазначив, що: «- лист ТПП України від 28.02.2022, на який посилався скаржник у судах попередніх інстанцій, та яким визнано форс-мажорною обставиною військову агресію російської федерації проти України, є загальним офіційним документом та не містить ідентифікуючих ознак конкретного договору, зобов`язання, виконання якого стало неможливим через наявність зазначених обставин. Отже лист ТПП України не можна вважати сертифікатом у розумінні статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»; - сторона, яка посилається на форс-мажор, має довести причинно-наслідковий зв`язок між форс-мажором та неможливістю виконати конкретне зобов`язання». Верховний Суд у постановах від 07.06.2023 у справі №906/540/22, від 23.08.2023 у справі № 910/6234/22, від 13.12.2023 у справі № 922/193/23, зазначив, що лист ТПП від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 не є безумовною підставою вважати, що форс-мажорні обставини настали для всіх без виключення суб`єктів. Кожен суб`єкт, який в силу певних обставин не може виконати свої зобов`язання, за окремо визначеним договором, має доводити наявність в нього форс-мажорних обставин. Отже, в даній справі відповідач повинен довести, що внаслідок військової агресії саме відносно нього настали форс-мажорні обставини. Разом із тим, спірний договір було укладено 05.03.2023 р., тобто більше ніж через рік після повномасштабного вторгнення, відтак на момент укладення договору такі обставини були відомі відповідачу, вона, як добросовісний та розумний учасник правовідносин, могла очікувати та передбачити, при прояві достатнього ступеня обачливості, особливості виконання нею зобов`язань в умовах воєнного стану. Відтак суд відхиляє вказані доводи відповідача. Що стосується доводів щодо несправедливих умов договору, суд виходить з наступного. Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 № 1023-XII несправедливими є, зокрема, умови договору про: встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Частиною 1 вказаною статті передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. За змістом ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема: справедливість, добросовісність та розумність. Згідно ч. 3 ст. 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Разом із тим, постанови Верховного Суду, на які посилається відповідач не релевантними до спірних правовідносин, оскільки: - у справі 664/1261/16-ц висновки Верховного Суду стосувалися того, що за умови нарахування пені за прострочення повернення кредиту та за прострочення повернення плати за користування кредитом на позивача покладається подвійна цивільно-правова відповідальність одного і того ж виду за одне і те саме порушення договірного зобов`язання; - у справі 754/6091/18 - пункт 1.6. кредитного договору щодо встановлення сторонами договору пені у розмірі до 2 % від суми несвоєчасно виконаних зобов`язань за кожен день прострочки, що становить до 730 % на рік, є несправедливим у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»; - у справі 623/2936/19 - стягнення штрафу як одного із видів неустойки може мати місце у випадку прострочення виконання зобов`язання, однак не може застосовуватися до часу відсутності факту прострочення боржником виконання свого зобов`язання. Умова спірного\~кредитного договору\~в частині\~обов`язку сплачувати\~неустойку у\~вигляді штрафу\~в розмірі\~3\~%\~за кожен\~день користування\~у межах\~встановленого строку\~кредиту за\~відсутності прострочення\~по його\~поверненню є\~несправедливою та суперечить принципу розумності та добросовісності, а тому підлягає визнанню недійсною. Встановлення сторонами умови кредитного договору в частині обов`язку позичальника сплачувати пеню, а саме, у розмірі 3,64 % від суми заборгованості, починаючи з першого дня заборгованості, на 15-й день 5,02 %, на 30-й 7,67 %, що становить до 2\~703,38\~%\~на рік (14*3,64+15*5,02+336*7,67), є несправедливою у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, як споживача послуг відповідача, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором. Вказані висновку Верховного Суду не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки були висловлені судом за інших обставин справи, ніж у справі, що розглядається. Разом із тим, у постанові від 07 жовтня 2020 року у справі № 132/1006/19 Верховний Суд зазначив, що розмір процентів є непропорційно великою сумою компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості кредиту), не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Натомість у постанові від 07 квітня 2021 року у справі № 623/2936/19 Верховний Суд зазначив: «Отже, з дня отримання кредиту (та неповернення його в день отримання), позичальник має перед позивачем заборгованість, на яку нараховуються відсотки у розмірі 2 % на день. Матеріали справи та встановлені судом обставини не дають підстав вважати, що дії відповідача при укладенні спірного кредитного договору суперечили волевиявленню позивача, а також про наявність у таких діях умислу, який був спрямований на введення споживача в оману. Виходячи з оплатного характеру кредитного договору, відсутні підстави вважати, що умови договору про сплату відсотків за користування кредитом, є несправедливими та призводять до дисбалансу прав та обов`язків сторін договору, оскільки вказаний розмір відсоткової ставки погоджено за домовленістю сторін у заяві-анкеті.» Велика Палата Верховного Суду в постанові від 30.01.2019 у справі №755/10947/17 (провадження №14-435цс18) вказала, що суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду. Таким же чином підлягають врахуванню при вирішенні спору й інші постанови Верховного Суду. Отже до спірних правовідносин необхідно застосувати висновки Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2021 року у справі № 623/2936/19. Як вбачається із матеріалів справи, у п. 4.6 договору передбачена стандартна процентна ставка у розмірі 3 % на день (а. с. 65), у п. 4.9 спірного договору визначена реальна річна процентна ставка у розмірі 1139965, 00 %, у п. 4.10 орієнтована загальна вартість кредиту 150000 грн (вартість кредиту та 135000, 00 проценти за користування кредитом). Пунктом 3.8 договору передбачено, що позичальник надає кредитодавцю відповідь про повне та безумовне прийняття пропозиції кредитодавця після погодження із запропонованими кредитодавцем умовами договору. Отже, підписуючи вказаний договір відповідач була ознайомлена із вказаними умовами, що спростовує доводи відзиву на позовну заяву про те, що відповідач пізніше зрозуміла скільки складає реальна річна ставка. Матеріали справи та встановлені судом обставини не дають підстав вважати, що дії позивача при укладенні спірного кредитного договору суперечили волевиявленню відповідача, а також про наявність у таких діях умислу, який був спрямований на введення споживача в оману. Виходячи з оплатного характеру кредитного договору, відсутні підстави вважати, що умови договору про сплату відсотків за користування кредитом, є несправедливими та призводять до дисбалансу прав та обов`язків сторін договору, оскільки вказаний розмір відсоткової ставки погоджено за домовленістю сторін у договорі про відкриття кредитної лінії № 1166-4007 від 05.03.2023 р. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту у розмірі 15000, 00 грн, та заборгованості за відсотками за користування кредитом за період з 05.03.2023 р. до 12.07.2023 р. у розмірі 58500, 00 що разом становить 73500, 00 грн. На підставі ст. ст. 133, 137, 141 ЦПК України між сторонами підлягають розподілу судові витрати. Позовні вимоги задоволено на 98 % (73500/75000*100). Відтак з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2373,95 грн (2422, 40*98%). Згідно наданого відповідачем розрахунку розмір понесених нею судових витрат становить 2200, 00 грн (а. с. 125), вказана сума була фактично сплачена згідно квитанцій до прибуткового касового ордеру (а. с. 120, 121). Таким чином з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 44, 00 грн (2200*2%=44). Згідно ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Відтак з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати у розмірі 2329,95 грн (2373,95-44=2329,95).

Outcome: partial