Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-24 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Короткий зміст та обґрунтування позову Свої позовні вимоги позивачка [PERSON] обґрунтовує тим, що сторони зареєстрували шлюб 17 жовтня 1998 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого 17 жовтня 1998 року виконкомом Шабівської сільради Білгород-Дністровського району Одеської області, актовий запис №37. Станом на теперішній час сторони проживають окремо, шлюбні відносини припинені. За час шлюбу за грошові кошти позивачки сторонами було придбано наступне майно: - автомобіль марки «SUBARU», модель «FORESTER», рік випуску 2008, державний номер [NUMBER] ; - садовий будинок, право власності на який підтверджується Договором купівлі-продажу від 17.07.2020 зареєстрованого в реєстрі за № 160, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луцях Т.М., а також Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер 1908112451103, номер запису про право власності: 37371514. Об?єкт нерухомого майна знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальна площа (кв.м): 76,8, житлова площа (кв.м): 58,9, в цілому складається: з одного садового будинку літ. «А», загальною площею 76,8 кв.м, житловою площею 58,9 кв.м., та надвірних споруд літ. «Б» - вбиральня, літ. «В» - господарський блок, літ. «Г» - господарський блок, літ. «Д» - господарський блок, літ. «Є» - господарський блок, літ. «Ж» - альтанка, № 1-6 - огорожа. - земельна ділянка, право власності на яку підтверджується Договором купівлі-продажу від 17.07.2020 зареєстрованого в реєстрі за № 162, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луцях Т.М., а також витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер 2109028551103, номер запису про право власності: 37372562. Об`єкт нерухомого майна знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5110300000:02:018:0113, загальна площа 0,0395 га. - земельна ділянка, право власності на яку підтверджується Договором купівлі-продажу від 18.07.2008 зареєстрованого в реєстрі за № 2203, посвідченим приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Сминтиною І.В., а також витягом про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів № 6254343. Об`єкт нерухомого майна знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5120886600:02:001:0177, загальна площа 0,100 га. - житловий будинок, право власності на який підтверджується договором купівлі-продажу частки житлового будинку від 22.07.2008 зареєстрованого в реєстрі за № 2143, посвідченим приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Сминтиною І.В., витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно 22291344, витягом про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів 6264231. Об`єкт нерухомого майна знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на земельній ділянці сільської ради площею 2500 кв.м, наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що складається в цілому із глинобитного житлового будинку - літ. «А», житловою площею 19,8 кв.м, загальною площею 70,5 кв.м та господарських будівель: літньої кухні літ. «Б», вбиральні - літ. «В», сараю літ. «Г», споруд №1-4, І. Позивачка зазначає, що вона більше двадцяти років працює за кордоном і усе вищезазначене майно було придбано за її особисті кошти. Відповідач протягом усього періоду перебування сторін у зареєстрованому шлюбі не працював і не мав власних джерел доходу. Всі фінансові ресурси для придбання майна були отримані виключно Позивачем в результаті трудової діяльності за кордоном, реєстрація майна на Відповідача була зумовлена виключно фізичним перебуванням за кордоном та необхідністю мати довірену особу для здійснення юридичних формальностей в Україні. Незважаючи на те, що майно зареєстроване за Відповідачем, всі витрати на його придбання сплачувались з особистих коштів Позивача це включає витрати на купівлю, податки, збори та інші пов`язані витрати. Рух справи у суді Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.07.2024 року провадження у справі відкрито в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Позивач в підготовче судове засідання не з`явилась, але надала заяву про розгляд справи у її відсутність, вимоги позову підтримала в повному обсязі посилаючись на обставини які зазначені в позові та просила задовольнити позов у повному обсязі. Відповідач в підготовче судове засідання не з`явився, проте адвокат Клименко С.Ю., який діє в його інтересах, надав на адресу суду заяву, згідно якої просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги визнав у повному обсязі. Відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. За змістом ч.1 ст.206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Положенням ч.3 та ч.4 ст.200\~ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому ст.206 цього Кодексу. Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положеннями ст.12 ЦПК України\~визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Відповідно ст.81\~ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Частиною 1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно частин першої, другої та п`ятої статті 263\~ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Фактичні обставини встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що сторони зареєстрували шлюб 17 жовтня 1998 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого 17 жовтня 1998 року виконкомом Шабівської сільради Білгород-Дністровського району Одеської області, актовий запис №37. Станом на теперішній час сторони проживають окремо, шлюбні відносини припинені. За час шлюбу за грошові кошти позивачки сторонами було придбано наступне майно: - автомобіль марки «SUBARU», модель «FORESTER», рік випуску 2008, державний номер [NUMBER] ; - садовий будинок, право власності на який підтверджується Договором купівлі-продажу від 17.07.2020 зареєстрованого в реєстрі за № 160, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луцях Т.М., а також Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер 1908112451103, номер запису про право власності: 37371514. Об?єкт нерухомого майна знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальна площа (кв.м): 76,8, житлова площа (кв.м): 58,9, в цілому складається: з одного садового будинку літ. «А», загальною площею 76,8 кв.м, житловою площею 58,9 кв.м., та надвірних споруд літ. «Б» - вбиральня, літ. «В» - господарський блок, літ. «Г» - господарський блок, літ. «Д» - господарський блок, літ. «Є» - господарський блок, літ. «Ж» - альтанка, № 1-6 - огорожа. - земельна ділянка, право власності на яку підтверджується Договором купівлі-продажу від 17.07.2020 зареєстрованого в реєстрі за № 162, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луцях Т.М., а також витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер 2109028551103, номер запису про право власності: 37372562. Об`єкт нерухомого майна знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5110300000:02:018:0113, загальна площа 0,0395 га. - земельна ділянка, право власності на яку підтверджується Договором купівлі-продажу від 18.07.2008 зареєстрованого в реєстрі за № 2203, посвідченим приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Сминтиною І.В., а також витягом про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів № 6254343. Об`єкт нерухомого майна знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5120886600:02:001:0177, загальна площа 0,100 га. - житловий будинок, право власності на який підтверджується договором купівлі-продажу частки житлового будинку від 22.07.2008 зареєстрованого в реєстрі за № 2143, посвідченим приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Сминтиною І.В., витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно 22291344, витягом про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів 6264231. Об`єкт нерухомого майна знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на земельній ділянці сільської ради площею 2500 кв.м, наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що складається в цілому із глинобитного житлового будинку - літ. «А», житловою площею 19,8 кв.м, загальною площею 70,5 кв.м та господарських будівель: літньої кухні літ. «Б», вбиральні - літ. «В», сараю літ. «Г», споруд №1-4, І. Позивачка більше двадцяти років працює за кордоном і усе вищезазначене майно було придбано за її особисті кошти. Відповідач протягом усього періоду перебування сторін у зареєстрованому шлюбі не працював і не мав власних джерел доходу. Всі фінансові ресурси для придбання майна були отримані виключно Позивачем в результаті трудової діяльності за кордоном, реєстрація майна на Відповідача була зумовлена виключно фізичним перебуванням за кордоном та необхідністю мати довірену особу для здійснення юридичних формальностей в Україні. Незважаючи на те, що майно зареєстроване за Відповідачем, всі витрати на його придбання сплачувались з особистих коштів Позивача це включає витрати на купівлю, податки, збори та інші пов`язані витрати. Із змісту положень глав 7 та 8 СК України, вбачається, що власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Згідно із\~ст. 368 ЦК України\~спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У статті 60 Сімейного кодексу України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно зі статтями 69, 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до частини першої статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю». Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах у справі № 6-1587цс16 зробив правовий висновок, згідно з яким, відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені статтею 57 СК України, відповідно до пунктів 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до роз`яснень наданих у п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року №11, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст.60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 522/19610/15-ц (провадження 61-35779ск18). Якщо один з подружжя доведе, що майно набуте ним у шлюбі було придбано за особисті, а не спільні кошти, то таке майно не є спільною сумісною власністю подружжя, а є особистою власністю цього члена подружжя, зазначене узгоджується з позицією ВСУ (Постанова ВСУ у справі № 6-1568цс16). Згідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України,\~\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтями\~12,13\~ЦПК України\~передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та диспозитивності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновками експертів. Статтями\~77,\~78,\~79,\~80 ЦПК України\~встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 89 ЦПК України\~встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно ч.1 ст.95 ЦПК України\~письмовими доказами є документи, які містять дані про обставини, які мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до\~ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За змістом\~ст. 264 ЦПК України\~під час ухвалення рішення суд зокрема вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, рішення ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, № 76943/11, § 123, рішення ЄСПЛ від 29 листопада 2016 року). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. ТНЕ UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, рішення ЄСПЛ від 22 листопада 1995 року). Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба в з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (VYERENTSOV v. UKRAINE, № 20372/11, § 65, рішення ЄСПЛ від 11 квітня 2013 року; DEL RIO PRADA v. SPAIN, № 42750/09, § 93, рішення ЄСПЛ від 21 жовтня 2013 року). У пункті 49 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів про якість судових рішень зазначається, що судді повинні послідовно застосовувати закон.\~ Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» від 26 червня 2008 року, принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відтак, аналізуючи наявні у справі докази у їх сукупності, виходячи із системного тлумачення норм чинного законодавства, які регулюють дані правовідносин у контексті з`ясованих судом обставин справи, суд вважає, що заявлені позивачкою [PERSON] позовні вимоги до [PERSON] про поділ майна подружжя підлягають задоволенню.

Outcome: approved