Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-06 00:00:00

Адвокат Герасимчук О.О. в інтересах позивача [PERSON] , через систему «Електронний суд», звернувся в суд з позовом про розірвання шлюбу між [PERSON] та відповідачем громадянином республіки [PERSON] , посилаючись на те, що подружнє життя у них не склалося. Зазначив, що на початку сімейного життя вкладалися добре, згодом сімейне життя із відповідачем не склалось, Сторони на даний час тривалий час не проживають разом, не ведуть спільного господарства, не підтримують подружніх стосунків. Вважає, що шлюб між сторонами існує формально, а тому просить його розірвати. Крім цього, просить стягнути із відповідача на користь позивача 968,96 грн. сплаченого судового збору та 5000 грн. витрат на правову допомогу. Відповідач [PERSON] ( [PERSON] ) відзиву на позов не подавав. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 травня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. \~ \~ \~ \~Позивач [PERSON] та представник позивача адвокат Герасимчук О.О. в судове засідання не з`явилися. Від представника позивача в суд надійшла заява про розгляд справи у їх відсутності, [PERSON] позовні вимоги підтримує повністю та просить суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] ( [PERSON] ) в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце судового розгляду, що підтверджується документально. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. \~ \~ \~ \~Таким чином, суд зі згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України. \~ \~ \~ \~Суд, дослідивши та оцінивши докази по справі, встановив [PERSON] та громадянин республіки [PERSON] ( [PERSON] ) перебували в зареєстрованому шлюбі із 12 квітня 2017 року, що підтверджується копією Свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданим 12 квітня 2017 року Тернопільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, а також копією актового запису про шлюб від 12.04.2017 року наданого Тернопільським відділом Державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. \~ \~ \~ \~У даному шлюбі, із пояснень позивача з`ясовано, що неповнолітніх дітей у сторін не має. \~ \~ \~ \~Судом із поданого позову з`ясовано, що сторони тривалий час не проживають разом, на даний час не підтримують подружніх стосунків, не ведуть спільного господарства, вони втратили почуття взаєморозуміння та любові один до одного, стали чужими людьми. \~ \~ \~ \~Сумісне життя подружжя і збереження сім`ї є неможливим. Шлюб існує лише формально. \~ \~ \~ \~Відповідно до вимог ч. 1 ст. 56 Закону України «Про міжнародне приватне право», форма та порядок укладення шлюбу в Україні між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства визначається правом України. Статтею 63 Закону України "Про міжнародне приватне право" передбачено, що припинення шлюбу та правові наслідки його припинення визначаються правом, яке діє в даний час щодо правових наслідків шлюбу. Згідно п. 1 ст. 16 Закону України «Про міжнародне приватне право», особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право», правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а при його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання (за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання в цій державі). При відсутності спільного місця проживання - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. З аналізу вказаної статті слідує, що якщо подружжя є громадянами різних держав, і на час розірвання шлюбу хоча б один з них продовжує проживати на її території, то розірвання шлюбу проводиться за законодавством України. Таким чином, розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем, а також шлюбу іноземців між собою в Україні здійснюється за законами України. Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно із частиною першою статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Натомість позивачкою зазначено, що подальше збереження шлюбу суперечить її інтересам. Частинами третьою, четвертою статті 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з частинами другою, третьою статті 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України. У постанові від 25 вересня 2019 року прийнятій у справі №755/14148/18 (провадження № 61-11325св19) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу. Статтею 112 Сімейного кодексу України визначено, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За вказаних обставин, суд приходить до переконання, що між сторонами втрачено почуття любові та поваги, сім`я сторін фактично розпалася і шлюб носить формальний характер. Таким чином, судом установлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є таким, що суперечить інтересам сторін, що мають істотне значення, тому відповідно до вимог ст.112 Сімейного кодексу України, шлюб підлягає до розірвання, а позов [PERSON] у цій частині, до задоволення. Крім цього, щодо вимоги порзивача про стягнення із відповідача 5\~000 грн. витрат на правову допомогу та судового збору суд зазначає наступне. Згідно положень ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до постанови Великої Палати ВС від 19.02.2020 р. у справі №755/9215/15-ц, висвітлено правову позицію щодо вирішення питання про професійну правничу допомогу, де зазначено, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію\~реальності адвокатських витрат\~(встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію\~розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Крім цього, суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування витрат, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи із конкретних обставин справи. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст..41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованими. У рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лавенте проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. \~ \~ \~ \~Згідно зі вимогами ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. \~ \~ \~ \~За таких обставин, суд вважає, що позивачем були понесені судові витрати зі сплати судового збору, які підлягають стягненню з відповідача в користь позивача. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Відтак,\~на підставі\~отриманих доказів,\~суд вважає\~за можливе\~при задоволенні\~позову стягнути\~з Відповідача\~на користь\~Позивача судовий\~збір в\~сумі 968,96коп. Крім цього, як вбачається із копії договору про надання правової допомоги від 14.05.2024, його укладено між адвокатом, фізичною особою підприємцем [PERSON] та [PERSON] , відповідно до пункту 1.1 якого, адвокат зобов`язується надавати Клієнту правову допомогу: професійну правничу допомогу, включаючи представництво й інші види адвокатської діяльності щодо захисту прав, свобод та інтересів Клієнта в усіх органах державної влади і місцевого самоврядування, підприємствах, установах, організаціях, перед їх посадовими особами і службовими особами, перед фізичними особами підприємцями і громадянами, в судах України усіх рівнів та інстанцій щодо розірвання шлюбу укладеного між [PERSON] та [PERSON] , а Клієнт зобов`язується сплатити гонорар (винагороду) за надану правову допомогу та інші платежі визначені договором. Підпунктом 2.1.6 пункту 2.1 зазначеного договору сторони передбачили, що Адвокат зобов`язується підписати акт приймання-передачі наданих послуг по завершенню наданих послуг, припинення договору його розірванням за згодою сторін чи в односторонньому порядку. Пунктом 3.1 зазначеного договору передбачено, що Клієнт сплачує Адвокату за надання правової допомоги гонорар в розмірі 5000 грн. за розгляд справи в суді першої інстанції. За надання правової допомоги гонорар сплачується авансом в безготівковій формі на розрахунковий або картковий рахунок Адвоката. Однак, стороною позивача, з метою визначення розміру зазначених витрат, не надано, як цього вимагає ч.3 ст.137 ЦПК України, детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Крім цього, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували понесені витрати на правову допомогу [PERSON] , а саме: сплата нею гонорару, як це передбачено пунктом 3.1 вказаного договору, обсяг наданої допомоги Адвокатом за укладеним договором про надання правничої допомоги від 14.05.2024. Крім цього, суд вважає, що зазначення переліку виду адвокатської допомоги у пункті 1.2 вказаного договору про надання правової допомоги, не свідчить про її виконання та надання Адвокатом. Відтак, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення витрат із відповідача на правову допомогу у розмірі 5000 грн. не підлягають до задоволення. \~ \~ \~ \~На підставі наведеного та

Outcome: partial