Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-28 00:00:00

Позивач [PERSON] , в інтересах якого на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги діє адвокат Малькевич Н.В., звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування вимог вказав, що він перебував у трудових відносинах з ДП «ВК «Краснолиманська». З 10.09.2018 року по 13.05.2020 працював головним енергетиком з повним підземним робочим днем в шахті. 13.05.2020 звільнився з роботи за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. При звільненні відповідач в порушення вимог ст.116 КЗпП України не здійснив з ним остаточного розрахунку, що в подальшому змусило його звертатися до суду за захистом своїх трудових прав. Судовим наказом Димитровського міського суду від 03.09.2021 у справі №226/2256/21 з ДП «ВК «Краснолиманська» на його користь була стягнута заборгованість з нарахованої, але не сплаченої заробітної плати в розмірі 144076,20 грн. без утримання податку та інших обов`язкових платежів. На виконання наказу постановою державного виконавця Покровського ВДВС у Покровському районі Донецької області від 20.09.2021 було відкрито виконавче провадження № 66866206, яке до теперішнього часу не завершено, так як заборгованість з заробітної плати йому до теперішнього часу не сплачена. Зазначаючи на те, що затримка з розрахунку при звільненні тягне за собою нарахування йому відповідно до ст.117 КЗпП України середнього заробітку, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.09.2021 по день ухвалення судового рішення в сумі 150 000 грн. В обґрунтування розрахунку вказує, що кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 725 днів. За 2021 день - 83 дні, починаючи з наступного дня після видачу судового наказу 04.09.2021. За 2022 рік - 257 днів, за 2023 - 260 днів, за 2024 - 125 днів до дня звернення до суду з цією позовною заявою, а саме до 22.06.2024. Середньоденний заробіток, визначений позивачем самостійно у зв`язку з ненаданням такої інформації на адвокатський запит, на день звільнення становить 938,80 грн. Тому позивач вважає, що на момент звернення до суду його середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні складає 680 630,00 грн (938 грн.х725 дні). Разом з тим, з врахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц щодо повноважень суду на зменшення розміру відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 04.09.2021 по день винесення судом рішення в розмірі 150 000 грн. з утриманням з цієї суми обов`язкових податків та зборів. Відповідачем подано відзив, з якого вбачається, що заявлені до нього вимоги він не визнає. Аргументуючи свою позицію, відповідач не заперечує, що остаточний розрахунок з відповідачем при звільненні не відбувся, у зв`язку з чим невиплачена позивачу заборгованість з заробітної плати в розмірі 144 076,20 грн була стягнута йому на підставі судового наказу від 03.09.2021 року у справі №226/2256/21. Відповідач зауважує, що відповідно до Закону України №2352-ІХ від 01.07.2022 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку визначається не більше як за шість місяців, тому доводи позивача щодо стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні вважає безпідставними. При цьому відповідач зазначає, що затримка розрахунку при звільненні позивача обумовлена важким фінансовим становищем підприємства, що підтверджується бухгалтерською довідкою про заборгованість станом на 31.03.2024 року перед контрагентами в сумі - 1 697 382 000 грн, бюджетом (податковий борг) в сумі 1 312 366 000 грн, ЄСВ в сумі - 102 864 000 грн, по пільговим пенсіям - 322 113 000 грн; інші суми - 190 463 000 грн., кредиторська заборгованість - 3 625 188 000 грн. Крім того, за 1 квартал 2024 року підприємство відпрацювало зі збитками у сумі 40 041 000 грн., а заборгованість по заробітній платі станом на 01.06.2024 року складає 131 713,60 тис. грн. До того ж, сума податку, на яку платник податку на додану вартість має право зареєструвати податкові накладні та/або розрахунки коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних станом на 03.06.2024 року складають ( - 861 285 764,93 грн). Тому, якщо суд дійде висновку про задоволення позовних вимог позивача, представник відповідача просить врахувати інтереси підприємства, які полягають у збереженні матеріального та фінансового становища і платоспроможності, і з застосуванням принципу співмірності та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця зменшити позивачу розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, так як недотримання цих правил призведе до додаткових жорстких санкцій у фінансовій діяльності та буде для нього непосильним тягарем. Встановивши характер спірних правовідносин, дослідивши надані суду докази та надавши їм правову оцінку, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з такого. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 06.05.2015 року по 13.05.2020 перебував у трудових відносинах з відповідачем (а.с.13-14). 13.05.2020 позивач відповідно до наказу №613/к був звільнений з роботи за п.1 ст.36 КЗпП України за згодою сторін, що підтверджується записами його трудової книжки (а.с.13 зв.-14). Судовим наказом Димитровського міського суду від 03.09.2021 у справі 226/2256/21 з відповідача на користь позивача було стягнуто заборгованість з заробітної плати в розмірі 144076,20 грн з урахуванням обов`язкових податків і зборів. Постановою державного виконавця від 20.09.2021 відкрито виконавче провадження [NUMBER] (а.с.8). Як вказує позивач, чого не спростовано відповідачем, заборгованість з заробітної плати на теперішній час не сплачена. Положеннями ч. 1 ст. 47 КЗпП України встановлено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація відповідно до ст.117 КЗпП України повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. За змістом статей 94, 116, 117 КЗпП України середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Таким чином, обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Як встановлено судом, остаточного розрахунку при звільненні позивача відповідачем не здійснено, тому нарахована йому заборгованість в розмірі 144076,20 грн. без утримання податку та інших обов`язкових платежів була стягнута з відповідача на його користь на підставі судового наказу від 03.09.2021. Станом на час вирішення спору судове рішення не виконано. Отже, позивач має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.09.2021 по 29.07.2024 - день винесення судом рішення. Відповідно до статті 117 КЗпП України в редакції Закону №2352-IX від 01 липня 2022 року у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Стаття 117 КЗпП України в редакції до 01 липня 2022 року не містила в собі вказівки щодо обмеження періоду стягнення середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку шестимісячним строком. Закон України №2352-ІХ від 01 липня 2022 року не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності, тобто, його норми не мають зворотної дії в часі. Таким чином, даний поширює свою дію на ті правовідносини, які виникли та існують після набрання ним чинності, зокрема з 19 липня 2022 року. Відповідно до ч.1статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Як випливає із Рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1/99-рп, частину першу статті 58 Конституції України щодо дії нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦК України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця у спосіб, який спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17 (провадження №11-1210апп19). Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.09.2021 року по 18 липня 2022 року включно, а також за період з 19 липня 2022 року до 19 січня 2023 року (за шість місяців). Підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19 січня 2023 року по 29.07.2024 року, відсутні, адже з 19 липня 2022 року положеннями частини 1 статті 117 КЗпП України обов`язок виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки розрахунку обмежується періодом - не більш як за шість місяців. Згідно довідки відповідача від 25.06.2024 року №01/11-127/5, середньоденний заробіток позивача, розрахований у відповідності до Постанови КМУ від 08.02.1995 №100, складає 971,30 грн. (а.с.26 зв.). Отже, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.09.2021 по 18.07.2022, та 19.07.2022 до 19.01.2023 складає 343840,20 грн ( із розрахунку 971,30 грн х 221дн. (з 04.09.2021 по 18.07.2022) + (971,30 грн х 133 дн. (з 19.07.2022 до 19.01.2023). Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивач обмежив 150 000 грн., що вважає достатньою сатисфакцією за порушення його права. Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Згідно рішення Конституційного Суду України № 3-рп/2012 від 25 січня 2012 року (справа № 1-11/2012), одним із елементів верховенства права є принцип пропорційності, який у сфері соціального захисту означає, зокрема, що заходи, передбачені в нормативно-правових актах, повинні спрямовуватися на досягнення легітимної мети та мають бути співмірними із нею. Оскільки оцінка втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру, суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Так, у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, Велика Палата Верховного Суду, зокрема, звернула увагу, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця (п. 71, 72). З огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, суд, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. При зменшенні розміру відшкодування слід враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Верховний Суд зазначає, що законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що вимагає, зокрема ч.3 ст.13 ЦК України, не допускаючи дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Приймаючи до уваги наведене, а також доводи відповідача щодо складної фінансової ситуації на підприємстві, суд вважає за доцільне зменшити розмір відшкодування, яке підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за несвоєчасне проведення з ним остаточного розрахунку, до 100 000 грн, що сприятиме досягненню справедливого балансу між захистом прав працівника та додержанню принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах і не призведе до явно нерозумних і несправедливих наслідків, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам. Вирішуючи питання судового збору, суд вважає за необхідне, відповідно до ст.141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним при зверненні до суду витрати за сплату судового пропорційно задоволеним вимогам в розмірі 800 грн.

Outcome: partial