Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-07 00:00:00

10 червня 2024 року від [PERSON] до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява до [PERSON] , третя особа: орган опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради, за результатами розгляду якої позивач просить: позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування заявлених вимог позивачем зазначено, що він та відповідачка - [PERSON] є батьками малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Тривалий час він разом з відповідачкою та їх сином, мешкали на тимчасово окупованій території Донецької області у м. Торез (м. Чистякове). Ще під час їхнього спільного проживання відповідачка повністю відмовилась від сина. Починаючи з 2020 року, він разом з сином проживають у смт. Борова, Фастівського району, Київської області. Все піклування та виховання сина здійснює виключно він. З відповідачкою вже кілька років втрачені всі зв`язки, вона ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, участі в житті сина не приймає взагалі, не займається його вихованням та навчанням, не цікавиться його розвитком та станом здоров`я, тобто, вона повністю самоусунулася з життя дитини. Ухвалою суду від 14 червня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по зазначеній справі, призначено у справі підготовче судове засідання (а.с. 47-48). Ухвалою суду від 10 липня 2024 року підготовче провадження по справі закрито, справу призначено до розгляду по суті (а.с. 56). Позивач в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав, просив його задовольнити з підстав, викладених по тексту позову. Проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечує (а.с. 52). Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася судом належним чином. Причини неявки суду не відома. Будь-яких заяв, клопотань, які б перешкоджали розгляду справи, до суду не надходило. Стаття 12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачає: «Якщо остання відома адреса місця проживання (перебування), місцезнаходження чи місця роботи учасників справи знаходиться на тимчасово окупованій території, суд викликає або повідомляє учасників справи, які не мають електронного кабінету, про дату, час і місце першого судового засідання у справі через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за двадцять днів до дати відповідного судового засідання З опублікуванням такого оголошення відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи». Як зазначено позивачем в позовній заяві місце проживання відповідачки тимчасово окупована територія: [ADDRESS] . З урахуванням вищезазначених вимог закону повідомлення про розгляд справи відбувалося через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України (а.с. 50, 57). Представник третьої особи - органу опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради в судове засідання не з`явився. Відповідно до ч.3 ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Таким чином, згідно з вимогами ст.ст.128,131 ЦПК України, третя особа та відповідач повідомлені про час та місце слухання справи за адресою його місця проживання чи місця перебування, зареєстрованого у встановленому законом порядку та не з`явилися у судове засідання без поважних причин. Прийнявши до уваги заяву представника позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, вивчивши позовні вимоги позивача, перевіривши їх наявними в матеріалах справи доказами, взявши до уваги висновок органу опіки та піклування, приходить до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] (а.с. 19). Відповідно до довідки № 14 від 19.01.2022 р., витягу з реєстру територіальної громади № 2023/008923569 від 02.11.2023 р., та акту підтвердження з місця проживання, [PERSON] , [INFO] , з 23 березня 2021 року по теперішній час зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , разом із ним проживає його малолітній син [PERSON] , [INFO] (а.с. 21, 23, 26) Статтю 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 (зі змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Судом встановлено, що відповідачка свідомо нехтує своїми обов`язками, ухиляється від виховання та навчання дитини, не проявляє щодо неї батьківської турботи, не цікавиться її життям та здоров`ям, не утримує матеріально. Факт ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків підтверджуються належними та допустимими доказами, які є в матеріалах справи, а саме: Довідкою № 87 від 23.10.2023 р. виданої Борівською гімназією Фастівської міської ради Київської області, згідно якої [PERSON] , 2016 р.н., навчається у 1 класі Борівської гімназії Фастівської міської ради Київської області, його навчанням та вихованням займається тільки батько [PERSON] (а.с. 23) Згідно характеристики наданої Борівською гімназією Фастівської міської ради Київської області, згідно якої [PERSON] , 2016 р.н., навчається у 1 класі Борівської гімназії Фастівської міської ради Київської області. Виховується татом, який приділяє належну увагу вихованню та навчанню сина. Батько підтримує зв`язок зі школою та класним керівником. (а.с. 28) З висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради № 06-23/1350 від 13.03.2024 вбачається, що мати самоусунулася від виконання батьківських обов`язків, не піклується про духовний та фізичний розвиток дитини, не цікавиться його життям, навчанням та здоров`ям, матеріально не забезпечує. Враховуючи обставини справи орган опіки та піклування вважає доцільним позбавлення [PERSON] , [INFO] батьківських прав відносно сина - [PERSON] , [INFO] (а.с. 30-32). Судом встановлено, що дитина [PERSON] , [INFO] , не досяг вісімнадцяти років; мати не піклується про його фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовкою до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення; не надає йому доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до його внутрішнього світу; не створює умов для отримання освіти. Зазначені фактори, в сукупності, суд розцінює як ухилення відповідачки від виховання дитини та свідомого нехтування своїми обов`язками. Частина 7 статті 7 Сімейного кодексу України проголошує, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України. Відповідно до частини 2 статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. В статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. В статті 12 цього Закону зазначено, що батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, готувати її до самостійного життя та праці. Батьки несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Статтею 164 Сімейного кодексу України визначені підстави позбавлення батьків батьківських прав, зокрема те, що батьки ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, жорстоко поводяться з дитиною, є хронічними алкоголіками або наркоманами, вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва. Постановою Пленуму Верховного суду України від 30.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Жорстоке поводження полягає у фізичному або психічному насильстві, застосуванні недопустимих методів виховання, приниженні людської гідності дитини тощо. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до частини 1 статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Аналізуючи зазначені норми матеріального права, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, враховуючи всі наведені обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Судові витрати по справі суд розподіляє у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» учасники справи, остання відома адреса місця проживання (перебування) чи місцезнаходження яких знаходиться на тимчасово окупованій території і які не мають електронного кабінету, повідомляються про ухвалення відповідного судового рішення шляхом розміщення інформації на офіційному веб-порталі судової влади України з посиланням на веб-адресу такого судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень або шляхом розміщення тексту відповідного судового рішення на офіційному веб-порталі судової влади України з урахуванням вимог, визначених Законом України "Про доступ до судових рішень", у разі обмеження доступу до Єдиного державного реєстру судових рішень.

Outcome: approved