Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-31 00:00:00

У червні 2024 року позивач через систему «Електронний суд» звернувся до суду із позовом до [PERSON] , третя особа [PERSON] , про визнання батьківства. Свої вимоги обґрунтував тим, що він має стосунки з [PERSON] , починаючи з березня 2022 року. [INFO] [PERSON] народила дитину - [PERSON] , батьком якої є позивач, що підтверджується висновком експертизи. Проте, оскільки рішення про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] ухвалено лише 04.05.2023, батьком дитини записано відповідача. За таких обставин, позивач просить суд визнати [PERSON] батьком дитини [PERSON] , народженої [INFO] [PERSON] . У судове засідання позивач не з`явився, надавши заяву щодо розгляду справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] просив розглянути справу за його відсутності, позов визнав. У відзиві на позов зазначив, що він не є батьком дитини [PERSON] , оскільки з березня 2022 року він з [PERSON] однією сім`єю не проживали та не вели спільне господарство. Третя особа [PERSON] просила розглянути справу за її відсутності, позов підтримала та просила задовольнити. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. У судовому засіданні встановлено, що [INFO] народилася [PERSON] , від відносин позивача [PERSON] та третьої особи [PERSON] . У свідоцтві про народження [PERSON] батьком дитини зазначено - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого відділом РАЦС м. Відень по району Оттакріпг, актовий запис 009514/2024. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 травня 2023 року шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 20 жовтня 2007 року Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області за актовим записом №1113 розірвано. Рішення ніким не оскаржувалося та набрало чинності 06.06.2023. Відповідно до експертного висновку у галузі генетики (аналіз ДНК) №12/2024 від 27 травня 2024 року [PERSON] може бути біологічним батьком [PERSON] , [INFO] , з ймовірністю 99.999% Статтею 128 Сімейного кодексу України передбачено що за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визначення батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визначення батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Статтею 135 СК України встановлено, що при народженні дитини у матері, яка перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Відповідно до частини 1 статті 7 Конвенції про права дитини - дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування. Як зазначено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 303/2609/17 від 16 вересня 2020 року «Висновок судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи є підставою для категоричного висновку для визначення батьківства, оскільки ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-яких інших доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства.» Аналогічна позиція висвітлена в Рішенні Європейського суду з прав людини у справі Калачова проти Росії від 07 травня 2009 року, заява № 3451/05. За встановлених обставин, позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі.

Outcome: approved