Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м.Харкова з позовом до [PERSON] , в якому просив встановити факт самостійного виховання та утримання дитини. В обґрунтування позову зазначив, що 17 вересня 2016 року позивач уклав шлюб з [PERSON] , який був зареєстрований Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, про що було зроблено актовий запис №2223. У шлюбі народився син - [PERSON] , [INFO] , про що в книзі реєстрації народжень 10.11.2017 року зроблено відповідний актовий запис №4036. 6 вересня 2022 року Дзержинським районним судом м. Харкова прийнято рішення про розірвання шлюбу, після чого син залишився проживати разом з позивачем. Вказує, що встановлення факту перебування дитини на триманні позивача необхідне для захисту прав та інтересів дитини, оформлення документів для отримання соціальної допомоги від держави та благодійних фондів, вирішення питання про переміщення дитини для оздоровлення та духовного і морального розвитку. Враховуючи те, що іншим шляхом не можливо підтвердити факт самостійного виховання дитини батьком, з посиланням на норми процесуального права просить встановити факт самостійного виховання та утримання батьком малолітнього сина. Ухвалою Дзержинського районного суду м.Харкова від 04.06.2024 відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання у справі. Ухвалою Дзержинського районного суду м.Харкова від 18.07.2024 закрито підготовче провадження у справі та призначено судовий розгляд. В судовому засіданні позивач вимоги підтримав та просив задовольнити. Відповідач проти задоволення позову в судовому засіданні не заперечувала. Дослідивши матеріали справи, заслухавши сторін у відкритому судовому засіданні, суд встановив. Сторони перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 вересня 2022 року. Згідно з копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 10 листопада 2017 року [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] [INFO] . Заочним рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 01.09.2023 визначено місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] , [INFO] . Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 09 квітня 1999 року №7-99-173716, [PERSON] та члени його сім`ї мають на праві спільної сумісної влансості квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . З довідки від 01.02.2023 №01-36/03 Комунального закладу «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №27 комбінованого типу Харківської міської ради» вбачається що неповнолітній [PERSON] , [INFO] відвідував заклад дошкільної освіти з 01.09.2020 по 23.02.2022. Увесь період, малолітнього [PERSON] приводив та забирав батько дитини [PERSON] . Відповідно до характеристики наданої з місця роботи [PERSON] ТОВ «Нова Пошта», останній за час роботи у компанії зарекомендував себе як старанний, дисциплінований та ініціативний працівник, успішно справляється зі своїми посадовими обов`язками. У спілкуванні з колегами доброзичливий і привітний, з партнерами та колегами по роботі ввічливий і чемний, у проблемних ситуаціях завжди націлений на знаходження компромісних рішень. Відповідно до висновку Департаменту служб у справах дітей ХМР, як орган опіки та піклування, щодо визначення місця проживання малолітнього [PERSON] [INFO] від 30.06.2023 року, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] разом із батьком [PERSON] . При цьому зазначений орган виходив з того, що [PERSON] разом з сином, [PERSON] , мешкає за адресою: [ADDRESS] , де створені умови для проживання дитини. Батько дитини, офіційно працевлаштований, позитивно характеризується за місцем роботи, має самостійний дохід. Відповідно до довідки КНП ХОР «обласний наркотичний диспансер» [PERSON] , на диспансерному обліку не перебуває. Згідно з довідкою КНП « Міський психоневрологічний диспансер №3» ХМР, останній впродовж останніх п`яти років за медичною допомогою до КНП «МПНД» №3 ХМР не звертався, на обліку не перебуває. Крім того, з вказаного висновку вбачається, що [PERSON] , надала свої письмові пояснення, в яких зазначала, що надає свою згоду і не заперечує щодо визначення проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] із батьком, так як перебуває за межами України. Також в матеріалах справи міститься довідка про доходи позивача за період з 01.01.2022 по 30.04.2024, видана ТОВ «Нова Пошта». Відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. У відповідності до вимог ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Конвенція про права дитини в п. 3 ст. 9 закріпила принцип, за яким держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно ч. 1 ст. 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Статтею 141 СК України та ч. 3 ст. 11 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно із ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечувати здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Статтею ст. 153 СК України визначено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно ч.1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті, в якій зазначено, що той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі. Суд зазначає, що надані суду письмові докази лише свідчать про проживання дитини разом з батьком, що ніким не заперечується, однак жодним чином не підтверджують факт ухилення матері від участі у вихованні дитини. Висновок Департаменту служб у справах дітей ХМР, на який посилається позивач, як на доказ самостійного виховання дитини, не підтверджує обставин не виконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків, усунення від виховання та утримання сина. Посилання позивача на необхідність встановлення факту самостійного утримання дітей для захисту прав та інтересів дитини, оформлення документів для отримання соціальної допомоги від держави та благодійних фондів, вирішення питання про переміщення дитини для оздоровлення та духовного і морального розвитку, є загальним твердження. Позивачем не доведено та не надано доказів щодо відмови в наданні певних пільг та інших соціальних гарантій, що в свою чергу порушувало б права батька дитини та свідчило про доцільність встановлення такого факту. Зважаючи на викладене, а також на те, що позивач належними та допустимими доказами не довів, що він самостійно виховує та утримує свою малолітню дитину, тобто взагалі без участі іншого з подружжя у житті дитини, суд дійшов висновку про відсутність необхідних та достатніх умов для встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком [PERSON] .

Outcome: dismissed