Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-08 00:00:00

Заявники [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду в порядку окремого провадження із спільною заявою про розірвання шлюбу, мотивуючи тим, що з 27 вересня 2002 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають дитину - сина [PERSON] , [INFO] ,спільне життя не склалось через відсутність взаєморозуміння, шлюбні стосунки подружжя не підтримують, проживають окремо, спільного господарства не ведуть, шлюб носить лише формальний характер, тому подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, які мають обопільне бажання розірвати шлюб, примирення між подружжям неможливо. 16 липня 2024року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі. Заявники у судове засідання не з`явилися, подали заяви про розгляд справи у їх відсутність, заяву підтримують та просили ухвалити рішення про розірвання шлюбу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд дійшов наступного. Як визначено статтею 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній (стаття 55 Сімейного кодексу України). Згідно із положеннями частини третьої та четвертої статті 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу роз`яснено, що визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», розірвання шлюбу судом за спільною заявою подружжя, яке має дітей (ст. 109 СК України), провадиться в окремому провадженні у випадку, якщо існує взаємна згода подружжя щодо розірвання шлюбу. При розгляді справи суд встановлює, чи відповідає заява про розірвання шлюбу дійсній волі дружини та чоловіка, та чи не будуть після розірвання шлюбу порушені їх особисті та майнові права, а також права їх дітей. Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Згідно із ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, який ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. За таких обставин, коли обов`язки дружини та чоловіка зі спільного піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги припинені, подальше збереження шлюбу є не можливим. Як убачається з матеріалів справи, з 27 вересня 2002 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають дитину - сина [PERSON] , [INFO] , спільне життя між заявниками не склалося, шлюбні стосунки подружжя не підтримують, проживають окремо, спільного господарства не ведуть, мають обопільне бажання розірвати шлюб. Відповідно до статті 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за спільною заявою подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 109 цього Кодексу. Стаття 109 Сімейного кодексу України встановлює, що подружжя, яке має дітей, має право подати до суду заяву про розірвання шлюбу разом із письмовим договором про те, з ким із них будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ним права на особисте виховання дітей. Як убачається з матеріалів справи, 10 липня 2024 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір між батьками про проживання, виховання дітей та сплату аліментів, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Галущенко Н.М., зареєстрований в реєстрі № 768, предметом цього договору є визначення місця проживання та утримання спільної неповнолітньої дитини - сина [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч. 3 ст. 293 Цивільного процесуального кодексу України у порядку окремого провадження розглядаються також справи про надання права на шлюб, про розірвання шлюбу за заявою подружжя, яке має дітей, за заявою будь-кого з подружжя, якщо один з нього засуджений до позбавлення волі, про встановлення режиму окремого проживання за заявою подружжя та інші справи у випадках, встановлених законом. З огляду на викладене, суд вважає доведеним той факт, що рішення заявників [PERSON] , [PERSON] про розлучення є виваженим та свідомим, причини з яких подружжя наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими та відповідає їх дійсній волі, не зачіпає та не порушує їх особисті і майнові права та права дитини, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими, останній час подружжя сімейно-шлюбних стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть, поновлювати сімейно-шлюбні відносини наміру не мають, досягли спільної згоди щодо участі у виховані дитини, разом з тим, суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків та можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України. За викладених обставин, суд дійшов висновку, що заява [PERSON] , [PERSON] про розірвання шлюбу за заявою подружжя, яке має дитину, підлягає задоволенню. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: approved