Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-29 00:00:00

І. ПРОЦЕДУРА 12.01.2024 року до суду звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за укладеним у простій формі договором позики у розмірі 329800,00 грн., пеню у розмірі 24650,20 грн., 3% річних у розмірі 110023,29 грн., інфляційні витрати у розмірі 993321,75 грн., а загалом 1 457 795 грн. Разом із пред`явленим позовом до суду було надано клопотання про забезпечення позову, що ухвалою від 18.01.2024 року було залишено без задоволення. Ухвалою суду від 05.02.2024 року провадження по справі відкрито. 03.04.2024 року [PERSON] звернулась до суду з заявою про збільшення позовних вимог, згідно з якою просить постановити судове рішення, яким стягнути з відповідача заборгнованість за укладеним у простій формі договором позики у розмірі 336600 грн. та відсотків у розмірі 1454112 грн., а загалом 1790712 грн. Також 03.04.2024 року та 16.05.2024 року позивач [PERSON] подала до суду додатково письмові пояснення. Ухвалою суду від 20.06.2024 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала та просить задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] правом на подання відзиву або будь-якої іншої заяви щодо розгляду справи не скористалася, до судового засідання повторно не з`явилася, повідомлялася належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням вказаного суд приходить до висновку про наявність підстав у розумінні ч. 1 ст. 280 ЦПК України для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. ІІ. АРГУМЕНТИ (ДОВОДИ) УЧАСНИКІВ СПРАВИ В своїх позовних вимогах позивач [PERSON] посилається на те, що у листопаді 2011 року між позивачем та відповідачем було укладено в усній формі договір позики, за умовами якого позивач позичила відповідачу [PERSON] грошові кошти у розмірі 8500 доларів США, що в гривневому еквіваленті на момент подання позову до суду становить 329800 грн. Вказані кошти належали доцьці позивача [PERSON] , яка декілька років працювала лікарем у Лівії. Під час домовленості щодо передачі коштів у борг купюри банкнот були переписані, де також міститься підпис відповідача по справі. Грошові кошти відповідач зобов`язалася повернути через рік, однак свої обіцянки не виконала та кожного разу ухилялася від контакту з позивачем щодо повернення коштів. Також в письмових поясненнях позивач [PERSON] посилалась на те, що відповідач під час домовленості про позику зазначала, що має багато нерухомості, і за потреби зможе щось продати, щоб повернути борг. Однак в подальшому з`ясувалося, що відповідач позбулася майже всього свого майна. Окрім того, користуючись багаторічною дружбою та довірливістю позивача відповідач взяла гроші в борг, посилаючись на свою забезпеченість та можливість віддати гроші в будь-який момент, однак виявилася аферисткою. ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ На підтвердження позовних вимог позивач [PERSON] подала до суду: - Лист з переписаними номерами грошових банкнот, що містить дати 23.11.2011 року та 12.12.2011 року та підписи без зазначення осіб, що поставили вказані підписи, та в зв`язку з чим був здійснений цей перелік. - Митну декларацію, що підтверджує перевезення грошової суми 8400 доларів США з Лівії в Україну. Також з поданих позивачем доказів вбачається, що 23.10.2023 року [PERSON] зверталась до ОРУП №1 ГУНП в Одеській області з проханням вжити заходів реагування до [PERSON] , яка в 2012 році позичила у [PERSON] гроші в розмірі 8500 доларіва США та досі не віддає. Листом від 20.11.2023 року №60.1/7725 начальника ВП №1 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області повідомлено, що в ході перевірки встановлено, що [PERSON] мешкає за адресою: [ADDRESS] , однак при неоднократному відвідуванні вищезазначеної адреси, двері квартири [ADDRESS] ніхто не відчиняв. Зі слів сусідів протягом тривалого часу її не бачили. У зв`язку з чим встановити та опитати гр. [PERSON] не представилось можливим. При встановленні її буде ретельно опитано та прийняті заходи згідно чинного законодавства України. Також враховуючи вищевикладене та те, що в даній ситуації розглядаються цивільно-правові відносини, заявнику рекомендовано звернутися до суду для вирішення даного питання. IV. ПРАВОВІ НОРМИ, ЩО ПІДЛЯГАЮТЬ ЗАСТОСУВАННЮ Відповідно до ст. 1046 ЦК України\~ за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частиною 1 ст. 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. V. ОЦІНКА ДОВОДІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ВИСНОВКИ СУДУ В ході судового розгляду справи встановлено, що позивачем [PERSON] на підтвердження факту укладення договору позики з відповідачем суду належних та допустимих доказів в сенсі ст. ст. 77, 78 ЦПК України не надано. Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 1047 ЦК України такий договір мав бути укладений в письмовій формі. При цьому згідно з вимогами ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Суд зазначає, що докази, надані стороною позивача [PERSON] , а саме митна декларація та лист з переліком грошових купюр не доводять обставин щодо укладення договору позики. З вказаних документів не вбачається, що відповідач [PERSON] отримала від [PERSON] в борг грошову суму в розмірі 8500 доларів США та зобов`язалася повернути таку саме суму у визначений строк. В ході розгляду справи, судом при вирішенні питання про розгляд заяви про забезпечення позову досліджувалися документи надані позивачем. А саме, Інформація з Державного реєстру речових прав /а.с.32-35/, техпаспорт на квартиру [ADDRESS] /а.с.36-37/, договір купівлі-продажу квартири від 12.10.2020 року /а.с.38/, з яких слідує, що власником частини квартири є [PERSON] . Тобто, особа відповідача, до якої позивач пред`явила позов - [PERSON] , а документи на частку квартири, техпаспорт на квартиру та інформація з Реєстру відносно іншої особи - [PERSON] . При цьому, судом було поставлено перед позивачем питання, до кого нею пред`явлено позов, звідки позивач отримала інформацію щодо [PERSON] . При з`ясуванні даних питань позивач вказала, що [PERSON] знає з її дитинства, документи, які б підтвердили її особу та виписані на ім`я [PERSON] - [PERSON] , позивач не має та ніколи не бачила. Враховуючи принципи змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства суд не збирає докази за власною ініціативою та ухвалює рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, з урахуванням вищевикладеного, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача не підлягають задоволенню, так як не обґрунтовані та не доведені.

Outcome: dismissed