Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-24 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (відповідач-1), [PERSON] (відповідач-2), [PERSON] (відповідач-3) у якому просила суд: - визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу від 29.01.2020 № 6179/20002811, укладеного між відповідачем-1 та відповідачем-2; - визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу від 24.10.2020 № 8041/2020/2265546, укладеного між відповідачем-2 та відповідачем-3; - відновити становище, яке існувало до порушення інтересів позивача, шляхом повернення відповідачу 1 права власності на транспортний засіб HYNDAI TUCSON, VIN-код [NUMBER] (далі-транспортний засіб); - зобов`язати відповідача-3 передати відповідачу 1 зазначений транспортний засіб. Позивач в обґрунтування позову зазначає, що 09.01.2017 відповідач-1 вчинив ДТП, внаслідок чого позивачу заподіяно тяжкі тілесні ушкодження. Вироком суду від 27.01.2020 відповідача-1 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, стягнуто на користь позивача майнову шкоду у сумі 188560,68 грн та моральну шкоду у сумі 62 тис. грн. Надалі, вже 29.01.2020 відповідач-1 продав зазначений транспортний засіб свої дружині - відповідачу-2, з якою перебуває у зареєстрованому шлюбі з 17.10.1981. Під час здійснення виконавчого провадження з виконання вироку суду в частині стягнення з відповідача-1 грошових коштів з`ясувалося, що єдиним його майном є зазначений транспортний засіб. 28.09.2020 приватний виконавець звернувся до суду з поданням про визначення частки права власності відповідача-1 як боржника на вказаний транспортний засіб, у зв`язку з спільним володінням ним з дружиною, яке задоволено ухвалою суду від 26.10.2020 та визначено відповідну частку у розмірі 1/2. Проте, попередньо 24.10.2020 відповідач-2 продає зазначений транспортний засіб відповідачу-3 за ціною 187 тис. грн. Відповідач-1 досі не сплатив жодних коштів на відшкодування шкоди, спричиненої ДТП. Вважає, що зазначені договори купівлі-продажу були відчужені для уникнення звернення стягнення на майно боржника. При цьому посилається на приписи ст. ст. 3, 13, 203, 215, 234 Цивільного кодексу України, як підстави недійсності правочинів, які являються фраудаторними. Відповідач-3 подав відзив, який містить заперечення на позов просить відмовити у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з таким. Відповідач-3 є добросовісний набувач майна, який не був та не міг бути обізнаний про наміри продавця. Вважає, що обраний спосіб захисту є неефективним, оскільки не призведе до реального задоволення вимог позивача як стягувача у виконавчому провадженні та таким, що порушує права відповідача-3. Звертає увагу, що позивач не ініціював заходи забезпечення у відповідних судових провадженнях, що б унеможливило відчуження вказаного транспортного засобу. Стверджує, що правочин укладений відповідачем-3 не має ознак фіктивності. Відповідач-1 та відповідач-2 відзив на позов не подали. Ухвалою суду від 29 лютого 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 17.04.2024 частково задоволено клопотання представника позивача та витребувано у ТОВ «УКРАВТОТЕХТРЕЙД» (місцезнахолдження - місто Київ, вулиця Стеценка, 68, будинок №19) належним чином завірену копію договору купівлі-продажу транспортного засобу HYUNDAI TUCSON (2008 року випуску, VIN код [NUMBER] ) від 29.01.2020 №6179/20002811 укладеному у суб`єкта господарювання ТОВ «УКРАВТОТЕХТРЕЙД» між [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою суду від 10.06.2024 частково задоволено клопотання представника позивача та витребувано у [PERSON] та [PERSON] належним чином завірену копію договору купівлі-продажу транспортного засобу HYUNDAI TUCSON (2008 року випуску, VIN код [NUMBER] ) від 29.01.2020 №6179/20002811 укладеному у суб`єкта господарювання ТОВ «УКРАВТОТЕХТРЕЙД» між [PERSON] та [PERSON] . У судове засідання учасники справи не з`явилися, повідомлялися про розгляд справи належним чином. Від представника позивача та представника відповідача-3 надійшли заяви про розгляд справи у їх відсутності, представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд позов задовольнити, представник відповідача-3 просив суд відмовити у позові у повному обсязі. Відповідач-1 та відповідач-2 у судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, місце і час розгляду справи, про причини неявки суд не повідомили. Враховуючи наведене, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явилися в судове засідання, та їхніх представників. Згідно з ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного. 27.01.2020 вироком Макарівського районного суду Київської області у справі № 370/1992/18 обвинуваченого [PERSON] [INFO] , визнано винним у скоєні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити покарання - три роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на один рік. У відповідності до вимог пункту ґ ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 року», який діє з 07.09.2017 року, засудженого [PERSON] [INFO] , звільнити від відбування покарання у зв`язку з досягнення пенсійного віку, встановленого ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». З обвинуваченого на користь [PERSON] стягнуто майнову шкоду в сумі 188560.68 гривень, моральну шкоду в сумі 62000.00 гривень. 10.02.2020 на виконання вироку в частині відшкодування шкоди видано виконавчий лист за яким приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Варавою Р.С. 30.07.2020 відкрито виконавче провадження ВП №62697210. 26.10.2020 ухвалою Макарівського районного суду Київської області від 26.10.2020 у справі № 370/2275/20 задоволено подання приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Варави Р.С. про визнання частки майна боржника у майні, яким володіє спільно з іншими особами, визначено частку майна боржника [PERSON] [INFO] , у майні, яким він володіє спільно з дружиною на праві спільної сумісної власності - автомобіль HYUNDAI TUCSON, 2008 року випуску, легковий універсал-В, зеленого кольору, VIN-код [NUMBER] , зареєстрований за номерним знаком [NUMBER] за власником [PERSON] , [INFO] - у розмірі 1/2 частини. Вказаною ухвалою встановлено, що станом на 08.09.2020 в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів інформацією, автомобіль HYUNDAI TUCSON, 2008 року випуску, легковий універсал-В, зеленого кольору, VTN-код [NUMBER] був зареєстрований за номерним знаком [NUMBER] з 13.02.2008 по 29.01.2020 за власником [PERSON] , [INFO] . Зазначений автомобіль з 29.01.2020 по дату постановлення ухвали зареєстрований за номерним знаком [NUMBER] за власником [PERSON] , [INFO] . Згідно актового запису про шлюб відносно [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , складений 17.10.1981 року №1835. Відмітка про розірвання шлюбу відсутня. Також, станом на 18.09.2020 року вимоги виконавчого документа не виконано, заборгованість за виконавчим документом з урахуванням витрат виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця складає 276 185,74 грн. Грошових коштів та рухомого майна достатнього для виконання судового рішення за боржником не виявлено. Згідно інформації Головного сервісного центру МВС від 01.02.2021 № 4117, наданої на адвокатський запит, зазначений транспортний засіб був зареєстрований за відповідачем-1 та 29.01.2020 був перереєстрований на відповідача-2 за договором купівлі-продажу, укладеного у суб`єкта господарювання ТОВ «УКРАВТОТЕХТРЕЙД» (від 29.01.2020 № 6179/20002811), із зміною номерних знаків. Як вбачається із договору купівлі-продажу № 8041/2020/2265546 від 24.10 (рік не вказано) [PERSON] продала транспортний засіб [PERSON] за ціною 187 000 грн. Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданого 24.10.2020, вказаний автомобіль перебуває у власності Відповідача-3. Вирішуючи спір суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 13.09.2023 (справа № 638/9047/19). Так, порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові. Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України). Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)». Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19 (провадження № 61-1272св20). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21). У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі). В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що: «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України». Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України). Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23). Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа). Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2019 року в справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) вказано, що: «цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)». З урахування встановлених обставин, а саме укладення між Відповідачем 1 та його дружиною - Відповідачем 2 оспорюваного договору купівлі - продажу транспортного засобу від 29.01.2020 відразу після ухвалення щодо Відповідача 1 вироку, яким задоволено цивільний позов у кримінальному провадженні та стягнено на користь Позивача грошові кошти на відшкодування спричиненої кримінальним правопорушенням шкоди, встановленою під час здійснення виконавчого провадження з виконання вироку суду в цій частині відсутністю у боржника - відповідача 1 іншого майна на момент звернення приватного виконавця з вищезазначеним поданням, окрім відчуженого транспортного засобу, а також відсутністю іншого раціонального пояснення укладення оспорюваного правочину, суд вважає, що такий вчинено з метою унеможливлення звернення стягнення на нього у виконавчому провадженні, тобто всупереч інтересам кредитора та без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Таким чином, матеріалами справи підтверджується його фіктивний характер, що тягне за собою визнання його недійсним (ч. 1 та 2 ст. 234 ЦК України). Водночас з урахуванням всіх обставин, зокрема укладення безпосередньо перед постановлення ухвали від 26.10.2020 у справі № 370/2275/20, суд вважає, що відчуження 24.10.2020 відповідачем 2 за договором купівлі - продажу вказаного транспортного засобу відповідачу-3 також вчинено з метою уникнення звернення на нього (на відповідну частку у праві власності) стягнення у виконавчому провадженні. Суд враховує покликання Відповідача-3 на те, що він є добросовісний набувач майна та не був обізнаний з намірами продавця транспортного засіб, проте відзначає, що положення ст. 388 ЦК України в даному випадку не застосовуються. Так, недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (постанови Верховного Суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20, від 12.04.2023 у справі № 161/12564/21). З приводу застосування ефективного способу захисту права суд враховує висновки надані Верховним Судом у постанові від 12.04.2023 у справі № 161/12564/21. Так, метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину. Належним способом є відновлення становища яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України), і для повернення майна боржнику оспорювання наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо цього майна не вимагається (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2023 року в справі № 161/12564/21 (провадження № 61-10546св22). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України). З урахуванням того, що ухвала Макарівського районного суду Київської області від 26.10.2020 у справі № 370/2275/20 якою, визначено частку майна боржника відповідача-1 на вказаний автомобіль, у розмірі 1/2 частини, є чинною, належним способом захисту є визнання недійсним договору купівлі - продажу від 29.01.2020 № 6179/20002811 та відновлення становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення частки у праві спільної часткової власності на автомобіль HYUNDAI TUCSON, 2008 року випуску, легковий універсал-В, VTN-код [NUMBER] у розмірі [PERSON] . Посилання відповідача-3 на те, що на спірне майно неможливо звернути стягнення, не заслуговує на увагу, так як звернення стягнення на майно боржника передбачене Законом України «Про виконавче провадження» і питання виконання судового рішення у примусовому порядку не є предметом розгляду даної справи. Судове рішення про стягнення матеріальної і моральної шкоди позивачці боржником [PERSON] не виконане (аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 12.04.2023 у справі №161/12564/21). Вказаний спосіб захисту права узгоджується з положеннями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки внаслідок його добросовісний набувач не позбавляється негайно права власності на майно без присудження йому компенсації та переслідує легітимну мету - реальне виконання рішення суду про стягнення майнової та моральної шкоди спричиненої кримінальним правопорушенням. Отже, суд прийшов до висновку про те, що позов необхідно задовольнити частково. У відповідності до ч. 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір у сумі 4844,80 грн, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог з відповідача-1 та відповідача-2 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2422,40 грн.

Outcome: partial