Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-08 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідачів, просить ухвалити рішення, яким: -визнати за [PERSON] право власності на 11/80 частки земельної ділянки площею 0,0903 га, кадастровий номер 46101377200:07:007:0285, що призначена для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS] у порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . -визначити, що розмір часток [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,0903 га, кадастровий номер 46101377200:07:007:0285, що призначена для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд ( присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS] , становить: [PERSON] - 45/100, [PERSON] - 14/100, [PERSON] - 41/100. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що житловий будинок [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності: -[PERSON] - 33/80 частки згідно свідоцтва про право на спадщину. -[PERSON] - 11/80 частки згідно Свідоцтва про право на спадщину, 31/100 частка на підставі мирової угоди, затвердженої ухвалою Личаківського районного суду у цивільній справі № 463/3646/17 від 23.04.2018р. -[PERSON] - 14/100 частки на підставі мирової угоди, затвердженої ухвалою Личаківського районного суду у цивільній справі № 463/3646/17 від 23.04.2018р. Крім цього, присадибна земельна ділянка площею 0,0930 га, кадастровий номер 46101377200:07:007:0285, що призначена для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, на якій розташований житловий будинок [ADDRESS] перебуває у спільній сумісній власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на підставі Ухвали Львівської міської ради № 256 від 25.02.2016 року «Про затвердження громадянам проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок і технічних документацій із землеустрою, та передачу громадянам у власність, спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок», тобто безоплатно передана сторонам в процесі приватизації. Позивачу та відповідачам передана земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 46101377200:07:007:0285, передана у спільну сумісну власність. Вказує, що співвласник даної земельної ділянки [PERSON] померла [INFO] ,за життя [PERSON] склала заповіт від 03.07.2017, згідно з яким спадкоємцем до усього спадкового майна, що їй належало є її онука - [PERSON] . Враховуючи, що позивачка була на день смерті своєї матері [PERSON] непрацездатною особою - особою з інвалідністю 3 групи, то вона є спадкоємцем за законом на частку спадкового майна, що належало померлій [PERSON] . В подальшому за заявою спадкоємців [PERSON] - дочки [PERSON] та онуки [PERSON] приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу було відкрито спадкову справу. Таким чином, спадщина після смерті співвласника земельної ділянки [PERSON] відкрилася і за заповітом і за законом. І оскільки двоє спадкоємців у встановлений законом 6-ти місячний строк з дня відкриття спадщини подали нотаріусу заяву про прийняття, вони вважаються такими, що спадщину прийняли, їх частки становлять 33/80 частки і 11/80 частки житлового будинку [ADDRESS] , відповідно. Разом з тим, ні позивачка, ні відповідач по справі [PERSON] не отримали свідоцтво про право на спадщину за заповітом та за законом на вказану земельну ділянку, не дивлячись на те, що згідно із ч. 5 ст. 1268 ЦК прийнята спадкоємцем спадщина належить їм з часу її відкриття. Зокрема позивачу відмовлено нотаріусом у вчиненні нотаріальної дії № 25/02-14 від 23.06.2023, де зазначається про те, що - «У заяві про видачу свідоцтва про право на спадщину від 22 червня 2023 року Вами було вказано спадкове майно - частку в праві спільної власності на земельну ділянка. місцем розташування якої [ADDRESS] , яка належала Вашій матері на праві спільної сумісної власності на підставі Ухвали Львівської міської ради 2 сесії 7-го скликання, виданої 25 лютого 2016 року за № 256 … У зв`язку з тим, що в Ухвалі Львівської міської на право приватної власності на землю не визначено частку кожного з учасників спільної сумісної власності на земельну ділянку, нотаріальна дія, а саме видача Свідоцтва про право на спадщину за заповітом та за законом на частку в праві спільної власності на земельну ділянку, місцем розташування якої є [ADDRESS] , яка належала померлій [PERSON] , не може були вчинена. Вирішення питання про спадкування вищевказаної земельної ділянки можливе виключно у судовому порядку. Таким чином, реалізувати своє законне право спадкування на спадкове майно в позасудовому порядку позивачка по справі не може, тому звернулась з даним позовом з метою судового захисту. Крім того, позивач вказує, що у зв`язку тим, що частки співвласників земельної ділянки не визначені, позивач не має можливості розпорядитися своєю часткою присадибної земельної ділянки, оскільки така перебуває у спільній сумісній власності без визначення часток, просить визначити частки такої в судовому порядку. 18 червня 2024 року представником відповідачів - адвокатом Бельдій Н.В. подано заяву про визнання позову, останні заявлені позовні вимоги визнали, просили позов задовольнити, відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України ухвалити рішення у підготовчому засіданні. 15 липня 2024 року третьою особою приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гринишин Л.Б. подано письмові пояснення, в яких третя особа позовну вимогу про визнання за позивачкою права власності на спірну земельну ділянку у відповідній частці в порядку спадкування після смерті матері вважає підставною, такою, що підлягає до задоволення. Позовну вимогу про визначення розміру часток спірної земельної ділянки залишила на розсуд суду. Інших заяв по суті справи, виключно в яких в силу вимог ч. 1 ст.174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору не було подано. Інформація про рух справи та процесуальні дії, вчинені судом в процесі її розгляду. Позовна заява надійшла до суду 19.04.2024. Провадження у справі відкрито 16.05.2024, справу призначено до розгляду у підготовчому судовому засіданні на 11.06.2024, однак дане підготовче судове засідання відкладено на 09.08.2024 за клопотанням представника позивача. В підготовчому судовому засіданні 09.08.2024 у зв`язку з визнанням позову відповідачами відповідно до вимог ч.3 ст.200 та ч.2 ст.206 ЦПК України суд ухвалив рішення у справі. При цьому на виконання вимог ст.206 ЦПК України суд роз`яснив сторонам наслідки відповідних процесуальних дій та перевірив чи не обмежений відповідний представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. Під час підготовчого судового засідання заслухано представника позивача, представника відповідачів, досліджено матеріали справи. Відтак, суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Позивач приймала участь у розгляді справи особисто та в особі свого повноважного представника. Відповідач [PERSON] приймала участь у розгляді справи особисто, також загалом відповідачі приймали участь в розгляді справи в особі свого повноважного представника. Вони мали можливість надавати суду пояснення та докази, якими підтверджуються їхні вимоги чи заперечення. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу ч. ч. 2, 3, 4 ст. 83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог ч. 7 ст. 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч. 3 ст. 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Узагальнена позиція учасників справи. Позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили таку задовільнити. Відповідач [PERSON] та представник відповідачів позовні вимоги визнали з підстав викладених у поданій письмовій заяві. Третя особа подала до суду письмові пояснення, в яких позовну вимогу про визнання за позивачкою права власності на спірну земельну ділянку у відповідній частці в порядку спадкування після смерті матері вважає підставною, такою, що підлягає до задоволення. Позовну вимогу про визначення розміручасток спірної земельної ділянки залишила на розсуд суду. Позиція суду. Заслухавши пояснення позивача, її представника, відповідача [PERSON] , представника відповідачів, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з огляду на таке. Фактичні обставини справи. Як вбачається із Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 374695428 від 17.04.2024р. (а.с.8-9,17-19) житловий будинок [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності: - [PERSON] - 33/80 частки згідно Свідоцтва про право на спадщину; - [PERSON] - 11/80 частки згідно Свідоцтва про право на спадщину та 31/100 частка на підставі мирової угоди, затвердженої ухвалою Личаківського районного суду у цивільній справі № 463/3646/17 від 23.04.2018р., - [PERSON] - 14/100 частки на підставі мирової угоди, затвердженої ухвалою Личаківського районного суду у цивільній справі № 463/3646/17 від 23.04.2018р. Крім того, з вказаної вище інформаційної довідки вбачається, що присадибна земельна ділянка площею 0,0930 га, кадастровий номер 46101377200:07:007:0285, що призначена для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, на якій розташований житловий будинок [ADDRESS] перебуває у спільній сумісній власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на підставі Ухвали Львівської міської ради № 256 від 25.02.2016 року «Про затвердження громадянам проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок і технічних документацій із землеустрою, та передачу громадянам у власність, спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок», тобто безоплатно передана сторонам в процесі приватизації. Відповідно до додатку 2 до цієї ухвали, позивачці і відповідачам земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 46101377200:07:007:0285, передана у спільну сумісну власність. [INFO] одна з співвласників вказаного вище майна - [PERSON] померла. За життя вона склала заповіт від 03.07.2017р. за реєст. № 588, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Мазур О.І., згідно з яким спадкоємцем до усього спадкового майна, що їй належало є її онучка - [PERSON] (а.с.73). Разом з тим, позивачка [PERSON] була на день смерті своєї матері [PERSON] непрацездатною особою - особою з інвалідністю 3 групи, відповідно вона є спадкоємцем за законом на частку спадкового майна, що належало померлій [PERSON] (а.с.60), відповідно за заявами позивачки та відповідачки [PERSON] нотаріусом відкрито спадкову справу №04/2022 (а.с.54,72). Таким чином, спадщина після смерті співвласника [PERSON] відкрилася і за заповітом і за законом, спадкоємці у встановлений строк звернулись з відповідними заявами про прийняття спадщини та прийняли спадщину у вигляді 33/80 частки і 11/80 частки житлового будинку [ADDRESS] , відповідно. Разом з тим, ні позивачка, ні відповідач по справі [PERSON] не отримали свідоцтво про право на спадщину за заповітом та за законом. Приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гриниши Л.Б. їх повідомлено про відсутність підстав для видачі свідоцтва про право на спадщину та у відповідних листах вд 23.06.2023 (а.с.110-111) їх повідомлено про те, що: «У заяві про видачу свідоцтва про право на спадщину від 22 червня 2023 року Вами було вказано спадкове майно - частку в праві спільної власності на земельну ділянка. місцем розташування якої [ADDRESS] , яка належала Вашій матері на праві спільної сумісної власності на підставі Ухвали Львівської міської ради 2 сесії 7-го скликання, виданої 25 лютого 2016 року за № 256 … У зв`язку з тим, що в Ухвалі Львівської міської на право приватної власності на землю не визначено частку кожною з учасників спільної сумісної власності на земельну ділянку, нотаріальна дія, а саме видача Свідоцтва про право на спадщину за заповітом та за законом на частку в праві спільної власності на земельну ділянку, місцем розташування якої є [ADDRESS] , яка належала померлій [PERSON] , не може були вчинена. Вирішення питання про спадкування вищевказаної земельної ділянки можливе виключно у судовому порядку, у зв`язку з чим рекомендовано звернутись до місцевою суду за відповідною підвідомчістю». Таким чином, реалізувати своє законне право спадкування на спадкове майно в позасудовому порядку позивачка та відповідач [PERSON] не можуть. Крім того, ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 23.04.2018 затверджено мирову угоду у цивільній справі за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про виділ частки у праві власності на будинковолодіння, встановлення порядку користування земельною ділянкою. Зокрема згідно п.18 такої сторони досягнули згоди щодо встановлення порядку користування земельною ділянкою площею 0,0903 га кадастровий номер 4610137200:07:007:0285 у [ADDRESS] , що перебуває у спільній сумісній власності Сторін згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 63299544 від 12.07.2016 року, а саме - відповідно до Таблиці № 4 Висновку експерта №16/03-18я по результатах проведення інженерно-технічного дослідження за заявою гр. [PERSON] та гр. [PERSON] від 31 березня 2018 року з правом кожної Сторони цієї Мирової угоди на загородження частин земельних ділянок, які згідно цієї Мирової угоди переходять у їх користування. Відтак, позивач стверджує, що між сторонами виникла домовленість щодо встановлення порядку користування спірною присадибною земельною ділянкою, розмір часток між сторонами не визначено. Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права. За загальним правилом статей 15,16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Частина друга статті 78 ЦПК України визначає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України). Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Крім цього, згідно ст. 1241 Цивільного кодексу України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). В свою чергу, непрацездатними вважаються особи, які досягли встановленого ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"пенсійного віку, або особи з інвалідністю І, ІІ, ІІІ груп, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону, незалежно від того, чи призначена їм пенсія. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно зі статтею 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У пунктах 106-107 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19) вказано, що «відповідно до статті 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права». Таким чином, зверненню до суду з позовом про визнання права власності має передувати вирішення питання про видачу спадкоємцю нотаріусом або органом чи службовою особою, уповноваженою вчиняти нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину (постанова Верховного суду від 16.01.2019 р. у справі № 2-390/2006, від 24.07.2019 у справі № 2-6322/04). З усього вищенаведеного вбачається, що захистити/відновити законні права та інтереси позивачки на спадкове майно у позасудовий спосіб (а саме шляхом вчинення нотаріальних дій) не видається можливим, оскільки позивачка отримала від приватного нотаріуса відмову у вчиненні нотаріальної дії. Відповідно до статей 11, 15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18). Як вбачається із правової позиції викладеної у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 вересня 2020 року у справі № 464/1663/18 (провадження № 61-9410св19): «Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. Визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності». Аналогічного за змістом правового висновку Верховний Суд дійшов у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 640/13903/16-ц (провадження № 61-15147св18); від 20 червня 2018 року у справі № 266/5267/18 (провадження № 61-6647св19); від 20 березня 2019 року у справі № 550/1040/16-ц (провадження № 61-28423св18); від 22 квітня 2020 року у справі № 601/2592/18 (провадження № 61-17859св19); від 22 квітня 2020 року у справі № 61-11210св19 (провадження № 61-11210св19); від 27 травня 2020 року у справі № 361/7518/16-ц (провадження № 61-43734св18). Відповідно до ст.124 Конституції України юрисдикція суду поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. При цьому можливий судовий захист, як тих цивільних прав, що прямо названі в ЦК, так і тих, що випливають із норм Конституції чи іншого Закону. Таким чином, в частині позовних вимог що стосуються спадкового майна, визнання права власності за позивачкою на спадкове майно є належним способом захисту її прав та відповідно підлягає судовому захисту. Щодо позовної вимоги визначення частки у спільній сумісній власності суд враховує, що ст. 86 Земельного кодексу України визначає, що земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Згідно п.в ч.2 ст.89 ЗК України, у спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки співвласників жилого будинку. Відповідно до ч.3 вказаної статті, володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Згідно із ч.4 ст.89 ЗК, співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. А відповідно до ч.5 ст.89 ЗК, поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Відповідно до ч. 1 ст. 368 Цивільного кодексу України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є: спільною сумісною власністю. Такий вид спільної власності відрізняється від іншого виду - спільної часткової класності, яка відповідно до ч. 1 ст. 356 Цивільного кодексу України є власністю двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Частки управі спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом (ч.1ст.357ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 369 Цивільного кодексу України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, а відповідно до ст. 361 Цивільного кодексу України розпорядження часткою у праві спільної часткової власності співвласником може здійснюватись самостійно. Таким чином, для здійснення права розпорядження часткою, в тому числі і для передачі права власності, необхідно, щоб частка в праві спільної власності була визначена, що можливе тільки при спільній частковій власності. У відповідності до ст.41 Конституції України, ст. 328 ЦК України право приватної власності набувається в порядку визначеному і не забороненому законом. Згідно ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Жодних домовленостей між співвласниками спірної присадибної земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 46101377200:07:007:0285 про визначення частки в присадибній земельній ділянці, яка є предметом даного спору, не досягнуто, що також підтверджується наведеною вище ухвалою про затвердження мирової угоди. Так, [PERSON] , [PERSON] (померла [INFO] ), [PERSON] досягли домовленостей щодо реального поділу будинковолодіння [ADDRESS] та встановлення порядку користування присадибною земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 46101377200:07:007:0285. Ці домовленості зафіксовані у Мировій угоді, затвердженій Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 23.04.2018р у цивільній справі № 463/3646/17 у п. 18-20. Як вбачається із п.18 Мирової угоди «Сторони досягнули згоди щодо встановлення порядку користування земельною ділянкою площею 0,0903 га кадастровий номер 4610137200:07:007:0285 у [ADDRESS] , що перебуває у спільній сумісній власності Сторін згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 63299544 від 12.07.2016 року, а саме - відповідно до Таблиці № 4 Висновку експерта №16/03-18я по результатах проведення інженерно-технічного дослідження за заявою гр. [PERSON] та гр. [PERSON] від 31 березня 2018 року з правом кожної Сторони цієї Мирової угоди на загородження частин земельних ділянок, які згідно цієї мирової угоди переходять у їх користування. Таким чином, між сторонами виникла домовленість щодо встановлення порядку користування присадибною земельною ділянкою, а не щодо визначення часток у спільній сумісній власності та поділу (виділу) присадибної земельної ділянки. Вказане підтверджується Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 28 серпня 2019 року у цивільній справі № 463/3646/17 за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про виділ частки у праві власності на будинковолодіння та встановлення порядку користування земельною ділянкою. Так, у мотиваційній частині вказаної ухвали (абз.4, 6, 7 сторінки 2 Ухвали) зазначається: «Виходячи з обставин справи яка розглядалась предметом спору було виділ в натурі частки у будинковолодінні [ADDRESS] та визначення порядку користування земельною ділянкою, яка розташована за цією адресою відповідно до часток у праві власності на будинковолодіння». «Сам порядок користування земельною ділянкою, із визначенням їх конфігурації, розташування і площі сторонами узгоджено у пунктах 18-20 мирової угоди, однак визначення часток у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку та визнання права власності на такі земельні ділянки не було ні предметом судового спору, ні предметом мирової угоди і надання відповідних роз`яснень в частині визначення таких часток по суті буде зміною змісту судового рішення» (ухвала суду долучається). Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно ч. 4 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю та споруди, на якій вони розміщені. Як зазначив Верховний суд у своїй постанові від 13.06.2018р., яка прийнята за наслідками розгляду цивільної справи № 742/388/16-ц, зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість. Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом України у постановах від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та інших, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від них. Такі ж правові висновки викладено у постанові Великої палати Верховного суд від 20.03.2019р. у справі № 514/1571/14-ц, провадження № 14-552цс18. Таким чином, частки співвласників земельної ділянки не визначені, що позбавляє позивачку можливості розпоряджатися своєю часткою, відповідно таке право позивачки підлягає судовому захисту. Відтак, відповідно до вимог ст. 206 ЦПК України, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову з врахуванням визнання позову відповідачами. Щодо судових витрат. Відповідно до ч.2 ст.142 ЦПК України у зв`язку з визнанням відповідачами позову, суд ухвалює рішення про повернення позивачці з державного бюджету 50 відсотків сплаченого судового збору в розмірі 1 211,20 грн. Іншу частину судового збору в розмірі 1211,20 в рівних частках, тобто по 605,60 грн. суд стягує з відповідачів на користь позивачки. На підставі наведеного та

Outcome: approved