Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-07 00:00:00

15.09.2023 до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про визнання договору довічного утримання недійсним. Позовна заява мотивована тим, що [PERSON] на праві приватної власності належала квартира за адресою: [ADDRESS] , зокрема частини квартири належала на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08.07.2005 у справі № 2-227/05 та ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 26.02.2013 у справі № 2-227/05, право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності: 1628646, частини квартири - на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Приморською державною нотаріальною конторою у місті Одеса 24.08.2022, реєстраційний номер 1-641, право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності: 47673122, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 103522251101. Оскільки [PERSON] є особою літнього віку, потребує стороннього догляду та турботи на постійній основі, не маючи дітей, чоловіка та будь-кого з близьких родичів, маючи за мету віднайти особу, яка зможе останній допомагати у господарстві познайомилась з [PERSON] та її чоловіком, які висловили зацікавленість щодо потреб позивача. Розуміючи достеменно, що будь-яка особа не бажатиме з безкорисливого приводу та мети доглядати [PERSON] остання готова була вести перемовини з вказаними особами щодо винагороди за їх допомогу. Так, при неодноразових зустрічах, які відбувались як на подвір`ї вказаного будинку за № 23 так і у квартирі позивача, які супроводжувалися виконанням певних дій, які формально носили характер доглядацьких, сторони обговорювали можливість в майбутньому, після смерті позивача переоформлення права власності на квартиру за [ADDRESS] на [PERSON] , як винагороду за її клопіт, турботу та допомогу в побуті позивачу. [PERSON] та її чоловік запевняли позивача, що для впевненості усіх сторін необхідно закріпити домовленість в письмовому вигляді, а оскільки мова йде про квартиру, яка після смерті відійде до відповідача, то договір потрібно нотаріально посвідчити. [PERSON] погодилась на всі умови відповідача. 15.09.2022 відповідач та її чоловік привезли позивача до Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса. До підписання документів відповідач та її чоловік неодноразово піднімаючи тему належності права власності на квартиру, права проживання осіб у квартирі та запевняли [PERSON] , що вона володітиме майном до своєї смерті та проживатиме в ньому. Після смерті позивача [PERSON] матиме право здійснити переоформлення права власності на квартиру на себе та розпорядитися нею на власний розсуд. Нотаріус декілька разів питала позивача, чи вона розуміє, яка природа договору, на що отримала відповідь про те, що за даним договором позивач отримуватиме допомогу в побуті від пані [PERSON] , а остання набуде після смерті позивача у власність квартиру. Будучи в кабінеті нотаріуса, позивачу надали документи для підписання, не пояснюючи їх змісту. Позивач, почавши ознайомлюватися зі змістом вказаних документів перебувала в нестерпних умовах, оскільки відповідач та її чоловік весь час намагалися прочитати позивачеві певні частини договору, які відповідно виривалися з контексту самого документу. Вказували на частини договору, які можна не читати, оскільки там нічого важливого немає та вчиняли інший нестерпний тиск на позивача. [PERSON] дочитавши текст договору до кінця (у вищезазначених умовах) звернула увагу нотаріуса на те, що не змогла в повній мірі сприйняти зміст угоди та висловила бажання ще раз уважно та вдумливо прочитати договір. [PERSON] розуміючи протиправність своїх дій, вихопила у позивача аркуш з договором, дала їй ручку у руки та підвищеним тоном, з псих-емоційним натиском попросила підписати договір. Таким чином, фактично позивача шляхом приховування реального змісту договору, унеможлививши [PERSON] в належний спосіб та в належних умовах ознайомитися з документами було введено в оману щодо реальної природи угоди між нею та [PERSON] , яка відповідно не відповідали ані внутрішній волі позивача ані їх з відповідачем попереднім домовленостям. Посилаючись на те, що позивачка будучи літньою людиною помилялась щодо правової природи оспорюваного договору, оскільки вона мала намір укласти спадковий договір за яким належна їй квартира відійде відповідачці після її смерті, тоді як за договором довічного утримання та догляду право власності на її квартиру виникає у відповідачки з моменту державної реєстрації договору, позивачка просила суд визнати договір довічного утримання та догляду, укладений 15.09.2022 між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса Арабаджи К.Г., зареєстрований в реєстрі за № 3-193 - недійсним та визначити, що рішення є підставою суб`єктам реєстраційних дій для скасування у державному реєстрі прав власності на нерухоме майно запису про реєстрацію права власності на належну їй квартиру за [PERSON] 03.10.2023 ухвалою суду відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 12.12.2023 від представника відповідача надійшло клопотання про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, а саме [PERSON] , яке протокольною ухвалою суду від 27.02.2024 залишено без розгляду. 14.12.2023 від представника відповідача надійшло клопотання про приєднання до справи додаткових доказів, а саме копії квитанцій та товарних чеків на 7 арк. 28.12.2023 представником відповідача подано зустрічну позовну заяву про застосування наслідків недійсності правочину та клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку на її подання, у задоволенні якого ухвалою суду від 27.02.2024 відмовлено, зустрічну позовну заяву повернуто заявнику. 30.04.2024 від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи без участі сторони відповідача. 30.04.2024 ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 06.06.2024 від представника відповідача надійшла заява про визнання позовних вимог та розгляд справи без участі сторони відповідача. Суд вивчивши доводи сторін, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до пункту 2 частини другої статті 16 способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Судом встановлено, що 15.09.2022 між [PERSON] (відчужувач) та [PERSON] (набувач) укладено договір довічного утримання та догляду (далі - договір), посвідчений державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса Арабаджи К.Г., зареєстрований в реєстрі за № 3-193, за умовами якого відчужувач передала у власність набувачу квартиру [ADDRESS] , а набувач зобов`язався забезпечувати відчужувача утриманням довічно, а при втраті здоров`я також довічним доглядом. Пунктом 4 договору [PERSON] зобов`язалась довічно повністю утримувати [PERSON] , забезпечуючи її харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою, а також зберігати в її безкоштовному довічному користуванні зазначену в договорі квартиру, та не реєструвати місце проживання в цій квартирі себе та будь-яких інших осіб. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності станом на 15.09.2022 власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] на підставі договору довічного утримання та догляду від 15.09.2022. Обґрунтовуючи свої вимоги [PERSON] посилалась на те, що під час укладення договору помилялась щодо його правової природи, оскільки ніколи не бажала розпорядитись належною їй квартирою за її життя, проте хотіла щоб квартира після її смерті перейшла у власність особі, яка буде здійснювати догляд за нею за її життя. Зазначені умови мають для неї суттєве значення, в зв`язку з чим просила суд визнати спірний договір недійсним на підставі ст. 229 ЦК України. Згідно зі статтею 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Статтею 745 ЦК України передбачено, що договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до статті 748 ЦК України набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (ч.ч. 3, 4 ст. 334 ЦК України). Натомість, за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов`язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача (ст. 1302 ЦК України). Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). За загальним правилом, відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Верховний Суд у постанові від 15.09.2021 у справі № 161/17523/16-ц вказав, що наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, - суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі (іншому житлі) після укладення договору дарування. Виключно у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Подібні правові висновки наведені також у постанові Верховного Суду від 11.06.2020 у справі № 643/2932/17. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд встановив, що позивач є особою похилого віку та маючи незадовільний стан здоров`я помилилася щодо своїх прав та обов`язків, оскільки [PERSON] за оспорюваним договором довічного утримання та догляду розраховувала на отримання від відповідача допомоги в побуті, якого вона потребує за віком та станом здоров`я, а відповідач вже після її смертіа набуде у власність її квартиру, тоді як за цим договором [PERSON] вже передала у власність квартиру [ADDRESS] [PERSON] . Зазначені обставини є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним та поновлення права власності [PERSON] на квартиру. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За змістом ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За змістом положень статей 317, 319 ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Отже, оскільки договір довічного утримання та догляду від 15.09.2022, укладений між [PERSON] та [PERSON] 24.05.1964, посвідчений державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса Арабаджи К.Г., зареєстрований в реєстрі за № 3-193, визнаний судом недійсним, він не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. За таких обставин, враховуючи вище викладене, а також те, що відповідач визнав позов в повному обсязі, суд дійшов висновку, що позов про визнання договору довічного утримання недійсним та поновлення права власності [PERSON] на квартиру підлягає задоволенню.

Outcome: approved