Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-23 00:00:00

У травні 2024 року [PERSON] звернувся до суду із заявою про встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком дитини без участі матері. Свої вимоги мотивував тим, що з липня 2002 року по вересень 2020 року він перебував з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі. Мають малолітнього сина [PERSON] , 2014 року народження. Сімейне життя сторін не склалось через несумісність характерів, фактично шлюбні стосунки припинено у 2018 році. Шлюб розірвано рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22.09.2020 у справі № 937/5495/20. Після розірвання шлюбу між сторонами син залишився жити разом з батьком (заявником). З того часу й до теперішнього часу [PERSON] матеріальної допомоги на утримання сина не надавала, припинила брати участь у вихованні та матеріальному забезпеченні сина, наразі взагалі перебуває на окупованій території. Зважаючи на такі обставини рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області визначено місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з ним за адресою: [ADDRESS] ; стягнено з [PERSON] аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше визначеного законодавством мінімального розміру аліментів на дитину та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з 08.09.2023 і до досягнення дитиною повноліття. Вказав, що має постійну роботу, а дитина, проживаючи з ним, комфортно себе почуває, всім забезпечена, має хороший стан здоров`я. Наразі [PERSON] навчається у Ліцеї, навчанням дитини опікується лиш він, підтримує зв`язок з класним керівником, цікавиться успіхами сина у навчанні та відвідує батьківські збори. Із самого дитинства постійно піклується про сина та забезпечує йому належні умови проживання, повною мірою займається вихованням дитини, чого мати забезпечити не в змозі. Разом з тим, він не чинив та не буде чинити жодних перешкод для спілкування матері із сином і готовий зі свого боку усіма силами сприяти тому, щоб дитина через розлучення батьків не була позбавлення піклування матері. Проте, наразі це не можливо, так як мати залишилась на окупованій території, через що просто не має можливості фактично брати участь у вихованні та утриманні її сина. Таким чином, малолітній син проживає наразі лише з ним та знаходиться лише на його утриманні. Крім того, листом від 04.03.2024 № 2556 [INFO] повідомив заявнику, що йому оформлено відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації встановленим порядком відповідно до абзацу 5 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (як батьку, який самостійно виховує дитину до 18 років) строком до 23.08.2024. Проте, не зважаючи на наявність рішення суду про визначення місця проживання дитини з батьком та наявності відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, заявнику було відмовлено у виїзді закордон з дитиною. Підставою для відмови стало те, що він не надав на прикордонному контролі документи, що підтверджують підставу для виїзду за кордон в умовах воєнного стану, тобто що він є одиноким батьком, який самостійно виховує дитину віком до 18 років. Тому встановлення факту самостійного виховання та утримання ним свого малолітнього сина необхідне для реалізації прав, передбачених законодавством як особи, яка самостійно виховує та утримує дитину, зокрема, але не виключно, прав передбачених ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (з огляду на нову редакцію цієї статті з 18.05.2024) і для можливості перетину кордону разом з дитиною в разі необхідності для захисту в першу чергу інтересів дитини. Також зазначив, що він є єдиною дієздатною та працездатною особою, що піклується та забезпечує свого малолітнього сина, у разі його мобілізації на військову службу - малолітню дитину нікому буде доглядати, оскільки, як вже зазначалося, мати дитини наразі знаходиться на окупованій території. Так само, у разі виникнення більшої небезпеки, що має місце наразі на території України, заявник, як батько, не зможе вивезти свого сина до безпечної держави. З вищевикладеного вбачається, що встановлення факту має для нього юридичне значення, проте у позасудовому порядку встановити вказаний факт він не має можливості. Враховуючи викладене, заявник просив суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме: факт, що він самостійно виховує та утримує свого малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , без участі матері [PERSON] та є одиноким батьком. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 травня 2024 відкрито окреме провадження за заявою [PERSON] . Заявник та його представник в судове засідання з`явилися, вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Заявник в судовому засіданні додатково пояснив, що у нього з колишньою дружиною двоє дітей: старша донька та менший син. Після розлучення діти спочатку лишились проживати з матір`ю, проте невдовзі переїхали жити до нього. З того часу мати проживала окремо, а він з дітьми проживав в м. Мелітополі. Після повномаштабного вторгнення та окупації їх міста він вимушено з дітьми переїхав жити до Вишневого. На даний час донька повнолітня та поїхала жити та працювати до Польщі. Він залишився жити тут один із сином, інших родичів на підконтрольній Україні території у них із сином немає. Інші учасники справи не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Ухвалу про відкриття, заяву з додатками [INFO] отримали 06 червня 2024 року, Державна прикордонна служба України отримали - 03 червня 2024 року, що підтверджено відповідними зворотніми повідомленнями. На час розгляду справи будь-яких пояснень/заперечень до суду не направили, причини неявки суду не повідомили. Клопотань про відкладення розгляду справи судом не отримано. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення вимог заявника з наступних підстав. Судом встановлено, що 20 липня 2002 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Мелітополю реєстраційної служби Мелітопольского міськрайонного управління юстиції у Запорізькій області було зареєстровано шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 491, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану від 13.04.2022 № 00035383769. Рішенням Мелітопольского міськрайонного суду Запорізької області від 22.09.2020 у справі № 937/5495 було розірвано шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] . Від шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження від 15.01.2014 серії [NUMBER] . Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25.10.2023 у справі № 369/8646/23 у Києво-Святошинському районному суді Київської області: - задоволено позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Вишневої міської ради Бучанського району Київської області, про визначення місця проживання дитини з батьком та стягнення аліментів; - визначено місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з його батьком [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] ; - стягнуто з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше визначеного законодавством мінімального розміру аліментів на дитину та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з 08.09.2023 і до досягнення дитиною повноліття. Заявник - [PERSON] є внутрішньопереміщеною особою, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що вбачається з довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 25.04.2022 № 3244-7500565647. Син заявника - [PERSON] , [INFO] , також є внутрішньопереміщеною особою, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що вбачається з довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 16.06.2022 № 3244-7001288286. Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань від 01.06.2023, [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , є фізичною особою-підприємцем. Відповідно до довідки від 17.07.2023 № 60 [PERSON] , [INFO] , є учнем 4-В класу у Ліцеї № 15 Мелітопольської міської ради Запорізької області, навчанням дитини опікується заявник, який підтримує зв`язок з класним керівником, цікавиться успіхами сина у навчанні та відвідує батьківські збори. Відповідно до листа [INFO] від 04.03.2024 № 2556, [PERSON] , було повідомлено, що йому оформлено відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації встановленим порядком відповідно до абзацу 5 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (як батьку, який самостійно виховує дитини до 18 років) строком до 23.08.2024. Згідно з рішенням інспектора прикордонної служби від 20.03.2024, [PERSON] , [INFO] , було відмовлено у виїзді закордон з дитиною на підставі того, що заявник не надав на прикордонному контролі документи, що підтверджують підставу для виїзду за кордон в умовах воєнного стану. Листом від 27.03.2024, наданим Державною прикордонною службою України, [PERSON] , [INFO] , було повідомлено, що відповідно до вимог законодавства, чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років, для підтвердження підстав перетину державного кордону України на виїзд, крім документів, що підтверджують особу та його неповнолітньої дитини, необхідно також подати документи, що підтверджують статус особи, яка самостійно виховує дитину (дітей) віком до 18 років. У зв`язку з тим, що під час перетину державного кордону заявником не було представлено документів, що підтверджують статус особи, яка самостійно виховує дитину віком до 18 років, встановленим порядком 20.03.2024 уповноваженою службовою особою у пункті пропуску для автомобільного сполучення «Порубне» було відмовлено у перетинанні державного кордону України. Свідок [PERSON] у судовому засіданні суду повідомив, що був сусідом заявника, бачив, що [PERSON] самостійно виховує та утримує свого малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , без участі матері дитини, що інших дорослих біля дитини не було. Спочатку була також ще старша донька, але більше ніж півроку він її не бачив, заявник проживає один із своїм малолітнім сином [PERSON] . Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми. Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України та статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовується судами як джерело права, зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення "MAMCHUR v. UKRAINE"). Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. У відповідності до вимог ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Конвенція про права дитини в пункті 3 статті 9 закріпила принцип, за яким держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною 1 ст. 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно зі ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. У відповідності до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до ч. 3 статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред`явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону. Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. Відповідно до абзацу 2 пункту 2-14 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995, пропуск через державний кордон жінки (у тому числі тієї, яка є усиновлювачем, опікуном, піклувальником, однією з прийомних батьків або однією з батьків-вихователів) та/або чоловіка, який є одиноким батьком, одиноким усиновлювачем або опікуном, піклувальником, прийомним батьком чи батьком-вихователем (за умови, що він не перебуває у шлюбі та самостійно виховує та утримує дитину без участі матері), із числа зазначених у цьому пункті осіб, які мають або виховують дитину/дітей віком до 18 років, під час їх виїзду за межі України з метою відвідування таких дітей, які перебувають за межами України, або для супроводження таких дітей для виїзду за межі України здійснюється уповноваженими особами Держприкордонслужби за наявності відповідних підтвердних документів. Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України. З огляду на вимоги ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Статтею 315 ЦПК України передбачено розгляд судом справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Верховний Суд у постанові від 14.04.2021 у справі № 205/2102/19-ц зауважив, що у частині четвертій статті 315 ЦПК України передбачено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: - згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. У постанові від 13.10.2022 у справі № 755/1938/22 Верховний Суд зазначив, що для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети ні. Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок про те, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: - факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; - встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; - заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); - чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З урахуванням встановлених судом обставин у справі та проаналізованих правових норм суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що заявник наразі є одиноким батьком та самостійно виховує та утримує свого малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , без участі матері, яка перебуває на окупованій території. Встановлення факту самостійного виховання та утримання свого малолітнього сина необхідне заявнику для реалізації його прав передбачених законодавством як особи, яка самостійно виховує та утримує дитину, зокрема, але не виключно, прав передбачених ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» і для можливості перетину кордону разом із малолітнім сином в разі необхідності. З матеріалів справи вбачається, що факт, який просить встановити заявник, є для нього юридично значимим, оскільки від його встановлення залежить виникнення його особистих прав та можливість їхньої безперешкодної реалізації. Суд вважає, що встановлення юридичного факту, про який просить заявник, необхідно з метою виникнення у заявника, як одинокого батька, вище вказаних прав, які гарантовані йому з метою захисту прав та інтересів його дитини. При цьому, чинним законодавством не передбачений інший порядок встановлення факту, про який просить заявник. Суд враховує, що заявнику наразі вже надана відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації строком до 23.08.2024, з огляду на що, у нього та заінтересованої особи [INFO] не має спору про право пов`язаного з доведенням наявності підстав для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації. З матеріалів справи вбачається, що спір про право у цій справі відсутній. Суд враховує показання свідка, а також те, що дитина проживає з заявником у звичних для неї умовах, заявник має матеріальну можливість для її утримання, має постійне місце роботи та займається її вихованням. Місце проживання сина заявника визначено за рішенням суду за ним. Відтак, враховуючи викладене, виходячи із якнайкращого забезпечення інтересів дитини та зважаючи на те, що від встановлення факту самостійно виховання та утримання дитини до 18 років заявником залежить виникнення прав останнього, як особи яка самостійно виховує дитину до 18 років, прав передбачених Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», прав передбачених Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню. При цьому, суд вважає, що встановлення вказаного юридичного факту не створить жодних перешкод для матері у спілкуванні та вихованні її дитини у разі деокупації м. Мелітополя Запорізької області, де вона наразі перебуває. Зважаючи на вищенаведене,

Outcome: approved