Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-07 00:00:00

В лютому 2024 року позивач [PERSON] звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради про позбавлення батьківських прав. В обгрунтування позовних вимог зазначив, що 21 серпня 2004 року він уклав шлюб з відповідачем. У шлюбі з відповідачкою у них народився син - [PERSON] , [INFO] . 20 квітня 2018 року шлюб між сторонами було розірвано. Однак ще до розлучення відповідачка добровільно залишила позивача з дитиною і стала проживати окремо від них. Відповідачка одружилася, змінила прізвище при цьому з [PERSON] на [PERSON] , має нову сім`ю, проживає від сина окремо за адресою [ADDRESS] . Позивач з сином [PERSON] з 2015 р. проживають та зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Позивач для надання належного матеріального забезпечення своєї дитини весь час офіційно працює та має гідну заробітну плату. Позивач зазначає, що він повністю та самостійно займається вихованням та опікою свого сина [PERSON] . З того часу, як відповідачка залишила його із сином, вона ні разу не переймалася долею сина, всі потреби сина у повному обсязі забезпечує позивач, як матеріальні, так моральні і духовні, він дбає про його здоров`я, медичний догляд. За весь період з моменту окремого проживання, відповідачка взагалі не переймалася долею сина, не цікавилася його здоров`ям, успішністю у навчанні, його потребами. Жодних пропозицій щодо надання матеріальної допомоги сину від відповідачки не надходило. Переконання відповідачки стосовно того, що вона є матір`ю сина [PERSON] і зобов`язана виконувати свої батьківські обов`язки по його вихованню не дали бажаного результату. Відповідачка категорично відмовилася спілкуватися з сином. Для відновлення нормальних стосунків, які мають існувати між матір`ю та сином, позивач неодноразово просив відповідачку спілкуватися з сином, цікавитися його життям, купувати йому одяг і продукти харчування, проводити з ним час, брати іншу участь у житті сина та його утриманні, але робити цього відповідачка ніколи не бажала, ігноруючи прохання, свідомо нехтуючи своїми батьківськими обов`язками. Будь-яких перешкод для виконання відповідачкою своїх зобов`язань не вчинялося. Позивач вказує, що відповідачка вже майже 10 років взагалі не виконує своїх батьківських обов`язків, фактично не спілкується з сином, не бачиться з ним і не бажає цього робити, свідомо залишила сина. Враховуючи викладене просив суд, позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно її неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.02.2024 року головуючим суддею визначено Кошеля Б.І. та матеріали передані для розгляду. Ухвалою судді від 28 березня 2024 року року прийнято вищезазначену позовну заяву до розгляду та відкрито провадження. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання у справі. Ухвалою суду від 16 травня 2024 року клопотання представника позивача - адвоката Коннової Ніни Іванівни про витребування доказів було задоволено та витребувано у Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня № 4» інформацію про перебування [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , адреса реєстрації: [ADDRESS] , на обліку в даному закладі. Ухвалою суду від 10 червня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 08.08.2024 року. Позивач в судове засідання не з`явився, представника не направив, про часта місце розгляду справи повідомлений належним чином. Судом 07.08.2024 року за вх..№41875 отримано заяву, в якій представник позивача - адвокат Коннова Н.І просила розгляд справи проводити у відсутності позивача та представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити позов. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. В матеріалах справи наявна заява, яка була зареєстрована канцелярією суду 29.04.2024 року за вх..№23523, в якій відповідачка просила розгляд справи проводити у її відсутності, не заперечує проти задоволення позовної заяви. Третя особа в судове засідання представника не направила, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Судом 08.08.2024 року за вх..№42013 отримано заяву, в якій начальник Служби у справах дітей Білоцерківської міської міської ради Марина Гончарук просила розгляд справи проводити у відсутності представника служби у справах дітей та просила взяти до уваги наданий висновок органу опіки та піклування від 25.06.2024 року. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. За правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України за умов неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та надавши їм належну правову оцінку, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших Так, судом встановлено, що позивач з відповідачем 21 серпня 2004 року зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міського управління юстиції Київської області, який рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20.04.2018 року був розірваний. Батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , про що в матеріалах справи свідчить свідоцтво про народження сервї [NUMBER] , виданного 05.06.2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міського управління юстиції Київської області, актовий запис за № 823. Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , [PERSON] та [PERSON] 06.07.2018 року зареєстрували шлюб у Білоцерківському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис за №772. Прізвище дружини після державної реєстрації шлюбу [PERSON] . Позивач [PERSON] та неповнолітній [PERSON] зареєстровані та проживають за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягами з реєстру територіальної громади від 25.10.2023 року за № 2023/008677506 та від 13.11.2023 року за №2023/009258273, актом №19 від 26.10.2023 року. Квартира [ADDRESS] належить на праві власності позивачу [PERSON] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 09 червня 2015 року посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Кушнір Н.Б., зареєстрованого в реєстрі за №1500; договором про виділ в натурі частки з нерухомого спільного майна від 29 березня 2018 року посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Шелудченко О.В., зареєстрованого в реєстрі за №503; договором дарування 1\\2 частини квартири від 29 березня 2018 року посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Шелудченко О.В., зареєстрованого в реєстрі за №504. Відповідно до характеристики за №27/23 від 01.02.2023 р. [PERSON] з листопада 2020 року працював на філії «Білоцерківський молочний комбінат» ТОВ «ТЕРРАФУД» на посаді менеджера із зовнішньоекономічної діяльності. За час роботи зарекомендував себе з позитивної сторони. З 01 травня 2023 року позивач працює в ТОВ «Б.МК» на посаді менеджера із зовнішньоекономічної діяльності відділу матеріально-технічного забезпечення, де зарекомендував себе з позитивної сторони, що підтверджується характеристикою від 05.02.2024 року за №31/24. Відповідно до довідки про доходи від 05.02.2024 року за №TF0БМТ000000, загальна сума доходу [PERSON] за період з липня 2023 року по грудень 2023 року становить 63960,00 грн. Також судом встановлено, що 15 вересня 2018 року позивачем була заповнена Декларація №0001-0РМ2-0100 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, з якої вбачається, що для дитини [PERSON] був обраний лікар загальної практики - сімейний лікар [PERSON] , а законним представником дитини зазначено [PERSON] . Відповідно до характеристики на дитину виданої директором Білоцерківської гімназії-початкової школи №21 Білоцерківської міської ради Київської області, [PERSON] з 2015 року навчався у Білоцерківській загальноосвітній школі №21 з 2015 року. У п`ятий клас цієї школи перейшов в 2019 році. За період навчання з 2019 р. по 2023 р. зарекомендував себе з позитивної сторони. За даний період навчання з класним керівником підтримував зв`язок батько дитини, а саме цікавився навчанням сина, брав участь у житті класу, відвідував батьківські збори, приділяв належну увагу вихованню сина. Мати дитини [PERSON] не відвідувала школу, не з`являлася на батьківські збори та не цікавилася навчанням сина [PERSON] , який навчався в Білоцерківській гімназії-початкової школи №21 Білоцерківської міської ради Київської області, про що свідчить довідка №14 від 06.02.2023 року виданої директором Білоцерківської гімназії-початкової школи №21 Білоцерківської міської ради Київської області Відповідно до характеристики виданої директором Шкарівського опорного ліцею-гімназії Білоцерківської міської ради Київської області, [PERSON] є учнем 10-Б класу та зарекомендував себе з позитивної сторони. За період навчання сина з класним керівником підтримує зв`язок батько: цікавиться навчанням сина, відвідує батьківські збори, приділяє належну увагу його вихованню. Відповідно до довідки №23/32-01-31 від 05.02.2024 року виданої директором Шкарівського опорного ліцею-гімназії Білоцерківської міської ради Київської області, за період навчання неповнолітньої дитини [PERSON] з класним керівником підтримує зв`язок лише батько учня, [PERSON] , який тісно спілкується з класним керівником, відвідує батьківські збори, цікавиться навчанням сина та приділяє належну увагу його вихованню. Відповідно до Рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 25 червня 2024 року №522 «Про вирішення судового спору щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно її неповнолітнього сина [PERSON] », орган опіки та піклування - виконавчий комітет міської ради дійшов до висновку, що [PERSON] в порушення вимог чинного законодавства України з питань охорони дитинства ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків з виховання сина, що є правовою підставою для позбавлення її батьківських прав. Позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно її неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , є доцільним та відповідає інтересам дитини. Так, висновок органу опіки та піклування - виконавчого комітету міської ради щодо про позбавлення відповідача батьківських прав не є обов`язковим для суду (частини п`ята, шоста статті 19 СК України), такий висновок є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом у сукупності з іншими доказами у справі. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 595/1638/19, провадження № 61-3503 св 21. Оскільки мати дитини, [PERSON] самоусунулася від виховання свого сина, не піклується про нього, не забезпечує йому нормальний розвиток, позивач просив позбавити останню батьківських прав. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по виханню дитини. Відповідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таке рішення має бути прийнято з метою захисту інтересів неповнолітньої дитини, яка фактично позбавлена батьківського піклування. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року ( справа № 631/2406/15-ц провадження № 61-36905св18 ). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У справі «Мамчур проти України» від 16.07.2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини (cт. 18 Конвенції про права дитини). Всі наведені вище факти, як кожен окремо так в сукупності, свідчать проте, що відповідач свідомо ухиляється від покладеного на неї обов`язку по вихованню свого сина, не піклується про фізичний і духовний його розвиток, не надає матеріальної допомоги на його утримання, не проживає разом з ним. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть переважати інтереси батьків. Зазначена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 29.05.2019 року у справі № 357/17852/15-ц. За наведених вище підстав суд прийшов до переконання, що відповідач по справі, в порушення вимог чинного законодавства України з питань охорони дитинства ухиляється від виконання батьківських обов`язків, що є правовою підставою для позбавлення її батьківських прав. Під час розгляду справи встановлено відсутність об`єктивних підстав, які б зумовлювали таку тривалу неналежну поведінку матері по відношенню до свого сина, тому суд приходить до переконання, що інші заходи впливу на відповідача, окрім позбавлення її батьківських прав, будуть недостатніми, а позбавлення відповідача батьківських прав буде відповідати в першу чергу саме інтересам дитини. Судом було вирішено не заслуховувати у судовому засіданні дитини, з метою не допущення порушення її емоційного, психологічного стану, а також у зв`язку із запровадженим на території України військового стану за для забезпечення життя та здоров`я. Суд зазначає, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, проте у цій справі з урахуванням якнайкращих інтересів дитини, оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення, а також із встановлених обставин на підставі досліджених та оцінених доказів у справі, які вказують на нехтування матір`ю своїм батьківським обов`язком, є всі підстави щодо позбавлення [PERSON] батьківських прав. Питання щодо можливості позбавлення батьківських прав вирішувалось також Верховним Судом у постановах від 24 червня 2020 року у справі № 638/1496/17-ц (провадження № 61-35874св18), від 27 січня 2021 року у справі № 398/4299/17 (провадження № 61-2861св20), від 16 червня 2021 року у справі № 315/1279/19 (провадження № 61-3821св21). У постанові Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі № 404/6391/16-ц (провадження № 61-40224св18) зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У постанові Верховного Суду від 25 квітня 2019 року у справі № 296/7848/16-ц (провадження № 61-43695св18) зазначено, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц (провадження № 61-36905св18) зазначено про те, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Отже, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що відповідач не намагається змінитися та зробити все від неї залежне для належного виконання батьківських обов`язків, остання свідомо ухиляється від цього. Як встановлено та зазначено вище, мати дитини [PERSON] не виконує свої обов`язки матері по відношенню до дитини, не піклується про нього, не забезпечує його нормальний розвиток. В свою чергу, позивач [PERSON] належним чином піклується про утримання та виховання сина. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, враховуючи визнання позовних вимог відповідачем, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в повному обсязі. Крім того, необхідно зазначити, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Аналогічна правова позиція мститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 серпня 2021 року у справі № 331/8310/15, провадження № 61-4879св20. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: approved