Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-30 00:00:00

Печерська районна в м. Києві державна адміністрація звернулася до суду з позовом до [PERSON] , відповідно до якого просила витребувати квартиру [ADDRESS] у [PERSON] на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 01.11.2016 апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва задоволено; позовні вимоги заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання спадщини відумерлою задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 25.03.2014 між [PERSON] , від імені якої на підставі довіреності діяла [PERSON] , та [PERSON]. Вказане рішення обґрунтовується тим, що п. 6 ч. 12 ст. 248 ЦК України визначено, що представництво за довіреністю припиняється в разі смерті особи, яка видала довіреність. [PERSON] [INFO] померла, її цивільні права та обов`язки були припинені, вказаний договір був укладений після смерті [PERSON] , після припинення дії довіреності. Також судовим рішенням визнано спадщину у вигляду квартири [ADDRESS] , яка відкрилась після смерті [PERSON] , відумерлою та передано її у власність територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.10.2017 рішення Апеляційного суду м .Києва від 01.11.2016 залишено без змін. Таким чином власником квартири [ADDRESS] в особі Київської міської ради. Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 07.06.2018 № 96 «Про зарахування квартири до комунальної власності територіальної громади міста Києва квартир» зараховано до комунальної власності територіальної громади м. Києва трикімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 83,5 кв.м. та передано до сфери управління Печерської районної в місті Києві державної адміністрації. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 18.06.2018 стало відомо, що квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу серія та номер 136, виданого 22.05.2017 перебуває в приватній власності [PERSON] (номер запису про право власності 20528453). Печерська районна в місті Києві державна адміністрація є підпорядкованою Київській міській державній адміністрації та новоствореним органом державної влади (була утворена 31.10.2010 розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Про організаційно-правові заходи, пов`язані з виконанням рішення Київської міської ради від 09.09.2010 № 7/4819 «Про питання організації і управління районами в місті Києві» від 30.09.2010 № 767). Відповідно до п. 4.16 розпорядження Київської міської державної адміністрації від 10.12.2010 № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» рай2онні в місті Києві державні адміністрації забезпечують захист майнових та немайнових прав територіальної громади міста Києва відносно майна, яке передне до сфери управління Печерського району. У даному випадку відбулось незаконне відчуження комунального майна на користь третіх осіб, без волі дійсного власника цього майна, а тому з рахуванням чинного законодавства та загальних принципів міжнародного права, обов`язком держави є захист прав власності територіальної громади в особі Київської міської ради на спірне майно. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Бортницької В.В. від 06.08.2018 справу за вказаним позовом призначено до розгляду за правилами (загального) позовного провадження (т. 1, а.с. 44). Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Бортницької В.В. від 06.08.2018 застосовано заходи забезпечення позову шляхом заборони відчуження та накладення арешту на нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру [ADDRESS] , що на праві власності належить [PERSON] (т. 1, а.с. 46). 12.10.2018 представником третьої особи КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» [PERSON] до суду подано пояснення по справі (т. 1, а.с. 56-58). 21.01.2019 представником відповідача [PERSON] - адвокатом Нечитайленко О.В. до суду подано відзив на позовну заяву і якому останній просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначав, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 01.11.2016 по справі № 757/24274/15-ц визнано спадщину у вигляду квартири [ADDRESS] , відумерлою та вирішено передати її у власність територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради. Однак, вказана квартира зарахована до комунальної власності територіальної громади м. Києва лише 07.06.2018 (відповідно до Розпорядження КМДА № 976 від 07.06.2018 та Додатку до нього). Вказаним розпорядженням КМДА спірна квартира також передана до сфери управління Печерської районної в м. Києві державної адміністрації. Відповідач [PERSON] придбав спірну квартиру 33.05.2017 за договором купівлі-продажу в особи, яка відповідно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, була законним власником квартири. [PERSON] є добросовісним набувачем квартири. Посилання ж позивача на положення ст. 388 ЦК України як на правову підставу витребування майна у добросовісного набувача має місце лише за умов того, що судом було б встановлено та підтверджено належними та допустимими доказам те, що майно вибуло з володіння територіальної громади м. Києва не з її волі. Належним та допустимим доказом в разі, коли позивач стверджує про те, о майно вибуло з його володіння позва його волевиявленням в результаті злочинних дій третіх осіб , підробки документів тощо, може бути лише відповідний вирок суду, за яким вину таким осіб встановлено та доведено, та який набув законної сили. За відсутності таких доказів, позовні вимоги є безпідставними. За таких обставин, на час придбання [PERSON] у 2017 році спірної квартири територіальна громада м. Києва не була власником квартири, що прямо вказує на те, що квартира не вибула з володіння територіальної громади поза її волею та не неможливість витребування майна власником від добросовісного набувача. Крім того, жоден з визначених міжнародними нормами критеріїв сумісності втручання в право особи на володіння майном (законність втручання, чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є таке втручання пропорційним визначеним цілям) - у даному спорі відсутній. Також факт правомірного набуття вищезазначеної квартири встановлено рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20.04.2018 по справі № 757/40921/17-ц про виселення [PERSON] та третіх осіб, які будуть виявлені під час виконання рішення суду, з квартири за адресою: [ADDRESS] за позовом [PERSON] . Також позивачем не надано суду жодних доказів права власності або права користування даною квартирою (т. 1, а.с. 85-87). 23.01.2019 представником відповідача [PERSON] - адвокатом Нечитайленко О.В. до суду подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи (т. 1, а.с. 97-117). Ухвалою суду від 29.01.2020 у справі за вказаним позовом закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. 28.09.2020 представником позивача подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи (т. 1, а.с. 184-189). Ухвалою суду від 26.04.2021 зупинено провадження у справі до часу набрання законної сили судовим рішенням Печерського районного суду м. Києва у справі № 757/40864/20-ц. У зв`язку зі звільненням судді [PERSON] з посади судді Печерського районного суду м. Києва, здійснено повторний автоматичний розподіл даної справи. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Новака Р.В. від 06.10.2023 справу прийнято до свого провадження за правилами позовного (загального) провадження та призначено до розгляду по суті. В судове засідання сторони не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином. Представник позивача та представник третьої особи КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» подали до суду заяви про розгляд справи без їх участі. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд приходить до наступного. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 28.07.2016 по справі 757/24274/15-ц залишено без задоволення позов Прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до [PERSON] , [PERSON] за участю третьої особи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Марчук Катерини Володимирівни про визнання договору недійсним та визнання спадщини відумерлою (т. 1, а.с. 16-20). Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 01.11.2016 по справі 757/24274/15-ц апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва задоволено. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 28.07.2016 скасовано та ухвалено нове. Позовні вимоги заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до [PERSON] , [PERSON] за участю третьої особи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Марчук Катерини Володимирівни про визнання договору недійсним та визнання спадщини відумерлою задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 25.03.2014 між [PERSON] , від імені якої на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марчук Катериною Володимирівною 26.02.2014 за реєстровим № 325 діяла [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марчук Катериною Володимирівною 25.03.2014 зареєстрований у реєстрі за № 471. Визнано спадщину у вигляді квартири [ADDRESS] , загальною площею 83,5 кв.м., житловою площею 55,7 кв.м., яка відкрилася після смерті [PERSON] , померлої [INFO] відумерлою, та передано її у власність територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради. (т. 1, а.с. 21-26). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.10.2017 по справі 757/24274/15-ц касаційну скаргу [PERSON] відхилено, рішення Апеляційного суду м .Києва від 01.11.2016 залишено без змін (т. 1, а.с. 27-32). Таким чином власником квартири [ADDRESS] в особі Київської міської ради. Разом з тим, з інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 87723246 від 22.05.2017 та № 127949397 від 18.06.2018, встановлено, що квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу серія та номер 136, виданого 22.05.2017 приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур О.І. з 22.05.2017 перебуває в приватній власності [PERSON] (номер запису про право власності 20528453) (т. 1, а.с. 9-13, 90). Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20.04.2018 по справі № 757/40921/17-ц задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням. Зобов`язано [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод у користуванні квартирою за адресою: [ADDRESS] . Визнано [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Знято з реєстрації [PERSON] , з квартири за адресою: [ADDRESS] . Виселено [PERSON] та третіх осіб, які будуть виявлені під час виконання рішення суду, з квартири за адресою: [ADDRESS] (т. 1, а.с. 88-89). Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 07.06.2018 № 96 «Про зарахування квартири до комунальної власності територіальної громади міста Києва квартир» зараховано до комунальної власності територіальної громади м. Києва трикімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 83,5 кв.м. та передано до сфери управління Печерської районної в місті Києві державної адміністрації (т. 1, а.с. 14). Статтями 316, 317, 319 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до положень ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. У комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування (ст.ст. 325, 327 ЦК України). Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Поряд із цим, статтею 331 ЦК України встановлений порядок набуття права власності на новостворене майно, згідно якого право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відповідно до положень ст.ст. 2, 5 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень , державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених статтею 31 цього Закону. Право власності на житловий будинок, будівлю, споруду, а також їх окремі частини може бути зареєстровано незалежно від того, чи зареєстровано право власності чи інше речове право на земельну ділянку, на якій вони розташовані. Право власності на квартиру, житлове та нежитлове приміщення може бути зареєстровано незалежно від того, чи зареєстровано право власності на житловий будинок, будівлю, споруду, а також їх окремі частини, в яких вони розташовані. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності (ст. 386 ЦК України). Згідно ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України). За змістом п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться усі випадки, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, за змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача. Для застосування статті 388 ЦК України необхідною умовою є доведеність позивачем того факту, що він є власником нерухомого майна, тобто особа, яка звернулась до суду з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що перебуває у володінні відповідача. Таким чином, предмет доказування у справах за позовами про витребування майна з чужого незаконного володіння становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як то факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача та ін. Власник вправі витребувати своє майно від особи, у якої воно фактично знаходиться у незаконному володінні. У своїй постанові від 23.05.2018 по справі №916/1166/17 Верховний Суд вказав, що право на витребування майна з чужого незаконного володіння має виключно особа (власник, який не володіє), яка має відповідні правовстановлюючі документи, що беззаперечно підтверджують належність їй конкретно визначеного майна, яке було незаконно привласнено іншою особою (не власник, який володіє). Натомість правомірність набуття відповідачем права власності на спірне майно презумується в силу ст.ст. 321, 328 ЦК України. Частиною 3 ст. 2 ЦПК України змагальність сторін та диспозитивність віднесено до основних засад (принципів) цивільного судочинства. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За змістом ст.ст. 76-80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Згідно зі статтею 143 Конституції України територіальна громада міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є у комунальній власності. Відповідно до частини першої статті 10 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Згідно зі статтею 172 ЦК України територіальна громада набуває і здійснює цивільні права та обов`язки у межах їхньої компетенції, встановленої законом. За змістом ч. 5 ст. 60 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правоможності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Звертаючись до суду з відповідним позовом представник Печерської районної в м. Києві державної адміністрації стверджує, що спірна квартира належить до комунальної власності, вибула із володіння власника не з його волі іншим шляхом і відповідно нерухоме майно має бути витребуване від останнього власника на користь територіальної громади. За таких обставин, сторона позивача мала належним чином довести той факт, що квартира дійсно належить до комунальної власності територіальної громади. На підставі наявних у справі належних доказів, судом встановлено, що ані в бюро технічної інвентаризації, ані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право комунальної власності на спірну квартиру не реєструвалось, разом з тим, реєстрація права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] від 22.05.2017 за відповідачем [PERSON] підтверджується інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 87723246 від 22.05.2017 та № 127949397 від 18.06.2018. Як зазначив у своїй постанові від 06.06.2019 року Верховний Суд (справа №468/1375/15-ц), згідно вимог ЦПК України, учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю. Стосовно відповідача, який набув спірну квартиру за договором купівлі-продажу, слід зазначити наступне. Набувач визнається недобросовісним, якщо він знав чи повинен був знати, що особа, в якої він придбав річ, не мала права її відчужувати, тобто якщо знав чи повинен був знати про неправомірність свого володіння. Відповідно до положень ч. 5 ст. 12 ЦК України, якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом. Отже, фактично за змістом ч. 5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто набувач уважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. У суду відсутні підстави для обґрунтованого висновку про те, що відповідач може бути недобросовісним набувачем, адже відповідно до інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 87723246 від 22.05.2017 та № 127949397 від 18.06.2018 реєстрація права власності відбулася на підставі договору купівлі-продажу, який зареєстровано за номером 136, від 22.05.2017 приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур І.О., тобто придбавши майно за нотаріально посвідченим договором з проведенням державної реєстрації права власності, набувач обґрунтовано вважає передбачену законом процедуру такою, що запобігає порушенню прав як набувача, так і інших осіб. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Безпідставне втручання держави у право власності є порушенням указаних норм. За наведених вище обставин, у даному випадку позивачем не доведено належними, допустимими та достатніми доказами, факту набуття територіальною громадою речових прав на спірне нерухоме майно, що воно, на час укладення договору купівлі-продажу відповідачем, належало до комунальної власності, хоча указане є його процесуальним обов`язком у силу положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України. Оскільки позивачем не доведено наявності у міської ради речових прав на спірне нерухоме майно, в матеріалах справи міститься лише розпорядження №976 від 07.06.2018 «Про зарахування до комунальної власності територіальної громади м. Києва квартир», яке не підтверджує тієї обставини, що спірна квартира 22.05.2017 вибула з володіння територіальної громади не з її волі іншим шляхом, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню, адже позивачем не надано, і відповідно, матеріали справи не містять правовстановлюючих документів або інших доказів, які б свідчили про набуття права власності на спірне майно саме позивачем, тож порушення прав останнього у даних спірних правовідносинах не доведено, що виключає застосування до таких правовідносин положень ст. 388 ЦК України, тому суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову у зв`язку недоведеністю позовних вимог. Недоведеність наявності у територіальної громади речових прав на спірне майно, а саме наявності стосовно квартири статусу комунальної власності, є підставою для відмови у задоволенні позову, що узгоджується із правовим висновком викладеним в постанові Верховного Суду від 06.12.2021 у справі №761/31796/19. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed