Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-11 00:00:00

Адвокат Терновська О.А., яка діє в інтересах [PERSON] звернулась до суду із заявою про встановлення факту смерті особи в певний час. В обґрунтування заявлених вимог вказує, що [INFO] у с. Тельмана Тосненського району Ленінградської області Російської Федерації, помер чоловік заявниці, [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копію свідоцтва про смерть останнього. Вказує на те, що звернутися до органів державної влади Російської Федерації шляхом направлення запиту для отримання інформації не є можливим, оскільки Україна розірвала дипломатичні відносини з Російської Федерації. Внаслідок цих обставин отримання свідоцтва про смерть в органах РАЦС Міністерства юстиції України є неможливим і єдиним способом для його отримання є звернення до суду за встановленням факту смерті. Зазначає, що встановлення факту смерті чоловіка заявниці, [PERSON] , необхідне для державної реєстрації його смерті на території України та одержання свідоцтва про смерть державного зразка. Враховуючи викладене, просила суд встановити факт смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] у с. Тельмана Тосненського району Ленінградської області Російської Федерації. Представник заявниці, адвокат Терновська О.А., в судовому засіданні повністю підтримала заяву, вказуючи, що зараз заявниця не може отримати свідоцтво про смерть свого чоловіка, який помер [INFO] на території РФ, оскільки дипломатичні відносини з даною країною припинені через військову агресію по відношенню до України, внаслідок чого вона не може підтвердити в Україні факт смерті такої особи на териорії РФ, тому єдиним способом є рішення суду про встановлення факту смерті [PERSON] на території РФ. Представники заінтересованої особи у судове засіданні не з`явились, будучи повідомленими про час та місце розгляду справи належним чином. Таким чином за ст. 223 ЦПК України розгляд справи був проведений за відсутності представників зацікавленої особи. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов однак висновку про те, що заява не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Так з копії свідоцтва про укладення шлюбу, виданого 28 червня 1991 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , уклали шлюб 28 червня 1991 року, про що було зроблено актовий запис № 557, після реєстрації шлюбу прізвище дружині було присвоєно [PERSON] . З копії паспорта громадянина України [NUMBER] вбачається, що він виданий на прізвище, ім`я та по-батькові [PERSON] , [INFO] , уродженця міста Вуглегірськ Донецької області. З довідки про присвоєння ідентифікаційного номера, виданої ГНИ по Жовтневому району вбачається, що [PERSON] одержав ідентифікаційний номер [NUMBER] . З копії свідоцтва про смерть вбачається, що [PERSON] , [INFO] , громадянин України, уродженець міста Вуглегірськ Донецької області, Україна, помер [INFO] у с. Тельмана Тосненського району Ленінградської області Російської Федерації, про що 9 квітня 2024 року складено запис про смерть № 170249470001700506005, органом 94700017 Управління запису актів цивільного стану адміністрації муніципального утворення Тосненський район Ленінградської області. Факт смерті [PERSON] , [INFO] , підтверджується також копією довідки про смерть №С-00948, виданої 9 квітня 2024 року Управлінням запису актів цивільного стану адміністрації муніципального утворення Тосненський район Ленінградської області. Згідно вказаної довідки [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] в с. Тельмана Тосненського району Ленінградської області Російської Федерації. Причина смерті: набряк легені при хворобі серця; кардіоміопатія ішемічна; стеатоз печінки. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження, позовного провадження (загального або спрощеного), окремого провадження. Відповідно до частини 1 статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Частинами 3, 4, 6 статті 294 ЦПК України передбачено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах. Пунктом 5 частини 2 статті 293 ЦПК України визначено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: - факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; - встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; - заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); - чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. Пунктом 8 частини 1 статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Факт смерті особи у певний час за відмови органів реєстрації актів цивільного стану зареєструвати факт смерті встановлюється за умови подання заявником документів про відмову органів реєстрації актів цивільного стану у реєстрації факту смерті, яка обумовлюється несвоєчасним зверненням до цих органів або відсутністю документів, які стверджують подію смерті. При зверненні до суду заявник зобов`язаний обґрунтувати свою заяву посиланням на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. Доказами цього можуть бути: медичне свідоцтво, акт органів поліції, акт органів пожежного і водного нагляду та інші докази. Зазначені висновки викладені у постанові Верховного Суду від 13 травня 2022 року у справі № 478/1072/21, провадження № 61-1370св22. За положеннями статті 49 ЦК України актом цивільного стану є, зокрема, смерть фізичної особи, яка підлягає державній реєстрації відповідно до закону та обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Як передбачено у частині 1 статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. За пунктом 7 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5 документи, видані компетентними органами іноземних держав на посвідчення актів цивільного стану, здійснених поза межами України за законами відповідних держав щодо громадян України, іноземців і осіб без громадянства, визнаються дійсними в Україні за наявності легалізації, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Отже, чинним законодавством передбачено певний порядок визнання документів, виданих органами іноземних держав на підтвердження факту смерті, а саме: їх легалізація в установленому законом порядку, або такий порядок може бути визначений міжнародно-правовим договором. У статті 13 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. 10 січня 2002 року Верховна Рада України дала згоду на приєднання України до Конвенції 1961 року, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів. Конвенція набрала чинності для України 22 грудня 2003 року і застосовується у відносинах з державами, що не висловили заперечень проти приєднання України до Конвенції. Частинами 1, 2 статті 1 Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів передбачено, що вона поширюється на офіційні документи, які були складені на території однієї з Договірних держав і мають бути представлені на території іншої Договірної держави. Для цілей цієї Конвенції офіційними документами вважаються: a) документи, які виходять від органу або посадової особи, що діють у сфері судової юрисдикції держави, включаючи документи, які виходять від органів прокуратури, секретаря суду або судового виконавця; b) адміністративні документи; c) нотаріальні акти; d) офіційні свідоцтва, виконані на документах, підписаних особами у їх приватній якості, такі як офіційні свідоцтва про реєстрацію документа або факту, який існував на певну дату, та офіційні і нотаріальні засвідчення підписів. В силу статті 2 Конвенції кожна з Договірних держав звільняє від легалізації документи, на які поширюється ця Конвенція і які мають бути представлені на її території. Для цілей цієї Конвенції під легалізацією розуміється тільки формальна процедура, що застосовується дипломатичними або консульськими агентами країни, на території якої документ має бути представлений, для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплено документ. Статтею 3 наведеної Конвенції визначено, що єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення передбаченого статтею 4 апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений. Однак дотримання згаданої в попередній частині формальної процедури не може вимагатися, якщо закони, правила або практика, що діють в державі, в якій документ представлений, або угода між двома чи декількома договірними державами відміняють чи спрощують дану формальну процедуру або звільняють сам документ від легалізації. В силу вимог статей 4, 5 Конвенції передбачений статтею 3 апостиль проставляється на самому документі або на окремому аркуші, що скріпляється з документом; він повинен відповідати зразку, що додається до цієї Конвенції. Однак апостиль може бути складений офіційною мовою органу, що його видає. Типові пункти в апостилі можуть бути викладені також другою мовою. Заголовок «Apostille» (ConventiondelaHayedu 5 octobre 1961)» повинен бути викладений французькою мовою. Апостиль проставляється на вимогу особи, яка підписала документ, або будь-якого пред`явника документа. Заповнений належним чином апостиль засвідчує справжність підпису, якість, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичність відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ. Підпис, відбиток печатки або штампа на апостилі не потребують ніякого засвідчення. Статтею 13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах передбачено, що документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без якого-небудь спеціального посвідчення. Документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів. Законом України «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22 січня 1993 року» від 1 грудня 2022 року зупинено дію Мінської конвенції 1993 року. Отже, наразі у відносинах з Російською Федерацією та республікою Білорусь до документів, виданих на території цих країн, при їх пред`явленні на території України передбачено застосування положень Конвенції 1961 року, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів та їх засвідчення апостилем згідно з Конвенцією. Звертаючись до суду із заявою в порядку окремого провадження, представник заявника просила встановити факт смерті [PERSON] , яким помер на території РФ, про що вже було видано вказаною державою відповідні підтвердні документи. Оскільки свідоцтво про смерть чоловіка заявниці видано на підставі вимог чинного законодавства іноземної держави, на території якої він помер, то до нього підлягають застосуванню положення Конвенції 1961 року, а тому підстави для встановлення факту смерті [PERSON] в порядку окремого провадження відсутні. Посилання заявника на неможливість отримання оригіналу свідоцтва про смерть не спростовують вказаних вище висновків суду, оскільки повторна реєстрація смерті особи законодавством України не передбачена. Суд не може підміняти державний орган, приймаючи рішення, та вирішувати питання, які належать до компетенції іншого суб`єкта владних повноважень. При цьому, на суду, встановлення факту смерті, про який просить [PERSON] у заяві, неможливе на підставі п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, оскільки даний пункт стосується випадку неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті особи, яка настала на території України, а не на території іншої держави, зокрема, РФ. З урахуванням викладеного вмотивування, суд вважає заявлені вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed