Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-06 00:00:00

Позивач звернувся до Сихівського районного суду м.Львова із позовною заявою, в якій просить розірвати шлюб з відповідачем, зареєстрований 19 березня 2015 року, актовий запис № 93, мотивуючи припиненням сімейних відносин. Після розірвання шлюбу неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] залишити проживати з матір`ю (позивачем), покликаючись на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18, що суд при вирішенні справи про розірвання шлюбу може вирішити питання про місце проживання неповнолітньої дитини з одним із батьків, за відсутності спору про проживання дитини. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17 травня 2024 року таку передано на розгляд судді Шашуріній Г.О. Ухвалою судді від 29 березня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Сторони у судове засідання призначене на 10:30 год 02 серпня 2024 року не з`явилися. Позивач скористалася правом, відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, подала до суду заяву, в якій просить проводити розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить задоволити, щодо ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, належним чином повідомлявся про дату, час та місце проведення такого. Відзив на позовну заяву не подав. Наслідки неявки в судове засідання учасника справи передбачені ст.223 ЦПК України. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення) (ч.4 ст.223 ЦПК України). За умовами ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3)відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням наявності всіх наведених вище умов суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. У зв`язку із неявкою у судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, згідно із вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Сторони зареєстрували шлюб 19 березня 2015 року у Галицькому відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, про що зроблено відповідний актовий запис № 93, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , видане 19 березня 2015 року. У даному шлюбі сторони мають двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ст.51 Конституції України та ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. У ч.3 ст.105 СК України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 цього Кодексу - позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (ст.112 СК України). Наведені норми закону дають підставу для висновку, що й подальше існування сім`ї як добровільного союзу у разі відсутності згоди чоловіка чи жінки на такий союз не може мати місце, а також, приймаючи бажання й право одного з них розірвати шлюб, не може бути незаконно порушене або одного з подружжя не можливо насильно, без його волі змусити перебувати у таких зареєстрованих як шлюб відносинах. Позивач у позові покликається на припинення шлюбних відносин з відповідачем, оскільки подальше спільне життя суперечить її інтересам, примирення та збереження шлюбу вважає за неможливе. Отже наведені обставини свідчать, що вільної згоди на союз між сторонами немає, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу неможливі, суперечать інтересам позивача, а шлюб існує формально, відтак суд вважає за необхідне шлюб розірвати. Суд акцентує увагу, що відповідач не скористався своїм правом подати відзив на позовну заяву, а тому суд вирішив справу за наявними матеріалами. Розглядаючи вимоги позивача про залишення проживання дітей з матір`ю після розірвання шлюбу, суд зазначає наступне. У відповідності до свідоцтв про народження сторони є батьками малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] (9 років), [PERSON] , [INFO] (5 років). Як регламентовано ст.ст.160, 161 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Сімейний кодекс України не оперує поняттям «залишення проживання дитини разом з матір`ю чи батьком». Водночас у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Верховний Суд у постанові від 18 липня 2022 року у справі № 405/4659/21 вказав, що враховуючи, що сторони не зверталися до суду при розгляді цієї справи із вимогами про визначення місця проживання дитини з одним із батьків, суд, враховуючи принципи змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обґрунтовано в межах доводів та вимог позову про розірвання шлюбу та залишення проживати дитини з матір`ю, встановивши, що дитина до розірвання шлюбу після припинення фактичних шлюбних відносин батьків проживала разом з матір`ю, залишив проживати дитину з нею, чим лише констатував місце проживання дитини, не визначаючи та не змінюючи його. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування відповідних правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова від 25 березня 2024 року у справі № 759/9026/21). Як убачається із долученого до справи витягу з реєстру територіальної громади (за даними відомчої інформаційної системи Державної міграційної служби на підставі відомостей, отриманих від Львівської територіальної громади) зареєстроване місце проживання позивача за адресою: [ADDRESS] . За цією ж адресою зареєстроване місце проживання відповідача, що підтверджується отриманими судом у порядку ст.187 ЦПК України відомостями Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради. За відсутності даних щодо повноважень ПП «УК «Рідний дім - Сихів» проводити обстеження житла на предмет проживання/не проживання осіб акт управляючої компанії за № 42 від 27 березня 2024 року, складений за свідчень сусідів, так як управляюча компанія не володіє інформацією по даному факту (про що зазначено у самому акті) не є належним та достовірним доказом місця проживання/перебування позивача та дітей. Такої позиції щодо актів житлового органу притримується Верховний Суд у постанові від 14 лютого 2024 року у справі № 404/7153/20. Наведене у своїй сукупності свідчить про проживання сторін за однією адресою, а тому позовна вимога про залишення дітей проживати разом з матір`ю, беручи до уваги спільне проживання батьків, слугує підставою для відмови у позові в цій частині за необґрунтованістю та недоведеністю. За установлених фактичних обставин суд не бере уваги згадані вище правові позиції Верховного Суду, які винесені за відмінних фактичних обставин та не є релевантними у даній справі. У порядку ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1 211,20 грн судового збору, сплаченого при подачі позову до суду, пропорційно задоволених позовних вимог.

Outcome: approved