Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-12 00:00:00

30 квітня 2024 року через систему «Електронний суд» від представника позивача Міньковської А.В. до Бориспільського міськрайонного суду Київської області надійшов вказаний позов, в якому просить стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія» заборгованість за кредитним договором № 854790 від 06 травня 2019 року у загальному розмірі 37 749,06 грн., яка складається з : суми заборгованості - 25 102,00 грн., суми інфляційних втрат - 10 384,37 грн., суми 3% річних - 2 262,69 грн., а судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 06 травня 2019 року між ТОВ «Авентус Україна» та відповідачем [PERSON] було укладено договір про надання фінансового кредиту №854790. Сума кредиту становила 7 000 грн та кредит був наданий на 30 днів. ТОВ «Авентус Україна» виконало умови договору та перерахувало відповідачу кредитні кошти. Відповідач [PERSON] не виконала умови договору, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 25 102,00 грн. 12 квітня 2018 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» було укладено договір факторингу №1, на підставі чого відбулося відступлення права вимоги, в тому числі за договором про надання фінансового кредиту №854790 від 06 травня 2019 року. Таким чином, позивач ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» набуло прав кредитора відносно відповідача. Позивач ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» посилаючись на своє право як нового кредитора в частині нарахування інфляційних втрат та 3 % річних вказує, що заборгованість відповідача на момент пред`явлення позову складає 25 102,00 грн. Тому, позивач змушений звернутися до суду із вказаним позовом. Ухвалою суду від 09 травня 2024 року у справі відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та роз`яснено сторонам процесуальні права та обов`язки. В судове засідання представник позивача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Натомість представника позивача подала до суду заяву, в якій просила розгляд справи проводити у її відсутність, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити, проти винесення судом заочного рішення в справі не заперечувала. Відповідачі в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Відзиву на позов до суду не подала, натомість подала до суду заяву, в якій просила розгляд справи проводити у її відсутність, проти позову заперечувала, бо кредит не брала, кошти не використовувала, нічого не підписувала. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення. За змістом вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Згідно постанови КЦС Верховного Суду від 30 вересня 2022 року у справі за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбулось, то датою його ухвалення є дата складання повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Відповідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами, відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що 06 травня 2019 року між ТОВ «Авентус Україна» та відповідачем [PERSON] було укладено договір про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту № 854790. Сума кредиту становила 7 000,00 грн та кредит був наданий на 30 днів. Графіком платежів до договору про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту №854790 від 06 травня 2019 року, визначено суму кредиту, суму нарахованих процентів та загальний розмір оплати. Позивач зазначає, що ТОВ «Авентус Україна» виконало умови договору та перерахувало відповідачу кредитні кошти безготівковим шляхом, однак доказів перерахування відповідачу грошових коштів, суду не надано. 12 квітня 2018 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» було укладено договір факторингу №1, згідно умов якого ТОВ «Авентус Україна» зобов`язує-ться відступити ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» права вимоги, зазначені у реєстрі, а ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» зобов`язується їх прийняти. Таким чином, відбулося відступлення права вимоги за договором про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту № 854790 від 06 травня 2019 року. Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», сума боргу відповідача становить 25 102,00 грн., з яких : сума основного боргу за кредитом - 7000,00 грн., проценти - 3780,00 грн., прострочені проценти - 10 962,00 грн., інші штрафи - 3360,00 грн. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. На підставі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Основні засади цивільного законодавства визначені у ст. 3 ЦК України, зокрема, як передбачено у п. 3 ч. 1 цієї статті, свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства. Відповідно ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорю-ваний правочин). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевияв-лення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України). Статтею 512 Цивільного кодексу України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема пунктом 1 частини першої цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. За приписами ч. 1 ст. 517 ЦК України, первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (ч. 1 ст. 519 ЦК України). Таким чином, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. В справах про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора та чи існують ці права на момент переходу. Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 у справі № 752/8842/14-ц. У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2018 року, справі № 31/160 (29/170(6/77-5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам. Верховний Суд у постанові від 14 червня 2023 у справі № 755/15965/17 зазначив, що дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 у справі №910/12525/20 зроблено висновок, що відповідно ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим положення ч. 1 ст. 203 ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управлений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом п. 1 ч. 1 ст. 512, ст. 514 ЦК України, у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору. Таким чином, суду необхідно з`ясувати обсяг і зміст прав, які перейшли до позивача, як нового кредитора, від ТОВ «Авентус Україна» та чи існували ці права на момент їх переходу. Так, з матеріалів справи встановлено, що договір про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту №854790 було укладено між ТОВ «Авентус Україна» та відповідачем [PERSON] 06 травня 2019 року, а договір факторингу №1 між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» і ТОВ «Авентус Україна» було укладено 12 квітня 2018 року. Тобто, на момент укладення договору факторингу №1 від 12 квітня 2018 року ще не виникло зобов`язання між первісним кредитором та відповідачем, відтак у первісного кредитора не виникло право вимоги за зобов`язанням, яке він міг би передати позивачу ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія». Крім того, суд також звертає увагу на те, що доказів на підтвердження оплати за договором факторингу №1 від 12 квітня 2018 року ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» не надано. З урахуванням наведеного вище, оскільки позивачем не доведено факту відступлення права грошової вимоги до відповідача [PERSON] за договором про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту № 854790 від первісного кредитора ТОВ «Авентус Україна» до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», відповідно ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» не є належним позивачем у даній справі, що є самостійною підставою для відмови у позові. Щодо вимоги про поновлення строку позовної даності, суд зазначає наступне. У відповідності до вимог ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Тобто, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, що звернені позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Оскільки у даній справі відсутні підстави для задоволення позовних вимог та відповідач [PERSON] не заявила про необхідність застосування позовної давності, тому дане питання судом не досліджується. Відносно інших доводів позивача, суд зазначає, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення. Обов`язок щодо обґрунтування рішення може бути різним, залежно від характеру рішення. В рішенні Європейського суду з прав людини, у справі «Серявін та інші проти України» вказано, що п. 1 ст. 6 Конвенції, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не має сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку є різним, залежно від характеру рішення. Відповідно ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови у позові на позивача. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, підстав для розгляду питання про судові витрати понесені позивачем відсутні. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed