Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-29 00:00:00

До суду з вказаним позовом звернулася [PERSON] , від імені та в інтересах якої діє адвокат Бойко В.О., з посиланням на те, що [INFO] померла [PERSON] , спадщину після смерті якої прийняла її дочка [PERSON] , спадкоємиця за заповітом, посвідченим секретарем виконкому Василиської сільської ради Ставищенського району Київської області 29 серпня 2002 року за реєстром № 29. До спадкового майна померлої належить земельна частка (пай), яка була виділена їй, як члену реформованого КСА ім. Шевченка с. Василиха, із земель колективної власності розміром 4,5 умовних кадастрових гектара на підставі сертифікату на земельну частку (пай) серія КВ № 0112526 від 05.12.1996. Однак, за життя померла [PERSON] не встигла здійснити державну реєстрацію права власності на зазначену земельну ділянку та виготовити на власне ім`я державний акт на право власності на належну їй земельну частку (пай). З 2001 року [PERSON] потребувала постійного стороннього догляду через свій похилий вік, тому постійно проживала з дочкою (позивачем), яка здійснювала догляд за матір`ю до її смерті [INFO] . 15 березня 2024 року позивач звернулася до приватного нотаріуса Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Якименко Л.П. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказану земельну частку (пай), оскільки вона, проживаючи разом із матір`ю, фактично прийняла спадщину, проте юридично спадкові права не оформила. Приватний нотаріус Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Якименко Л. П. відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом через відсутність правовстановлюючого документа. Інші спадкоємці після смерті [PERSON] відсутні. Позивач позбавлена можливості здійснити своє право на спадкування у зв`язку з відсутністю у неї правовстановлюючого документа, проте це не виключає її майнового права на пай зі складу спадщини, яка відкрилася внаслідок смерті матері. Позивач просить суд визнати за нею в порядку спадкування за заповітом після смерті [INFO] матері [PERSON] право власності на земельну частку (пай) в розмірі 4,5 умовних кадастрових гектарів, без визначення меж в натурі, із земель колективної власності КСП ім. Шевченка с. Василиха Ставищенського району Київської області, відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії КВ № 0112526, виданого 05.12.1996 року. Представник позивача\~в судовому\~засіданні позовні\~вимоги підтримали,\~підтвердили обставини,\~викладені в\~позовній заяві. Представник позивача подала до суду відповідь на відзив (а.с. 116-118), в якій зазначила, місцем проживання визначається те місце, де громадянин постійно або переважно проживає. Померла [PERSON] з 2002 року постійно проживала у своєї дочки [PERSON] , що підтверджується довідками Василиської сільської ради. Крім того, саме секретарем виконкому Василиської сільської ради [PERSON] було засвідчено останню волю [PERSON] , відповідно до якої вона заповідала все своє майно і земельний пай, виданий їй в КСП ім. Шевченка в с. Василиха, своїй дочці [PERSON] .. Свідоцтво про розірвання шлюбу позивача, додане нею до позовної заяви, дає можливість встановити дошлюбне та післяшлюбне прізвище, а тому надані аргументи з цього приводу не заслуговують на увагу. Також зазначила, що матеріали спадкової справи дають можливість вважати, що позивач є такою, яка фактично прийняла спадщину. Разом з тим, позивач не маючи правовстановлюючого документа на земельну частку (пай) її матері [PERSON] , не може реалізувати своє право на спадщину, а відповідно виділили в натурі земельну частку (пай), тому змушена звернутися в суд. Представник відповідача в судове засідання не прибула, подала до суду заяву, в якій просить розглядати справи без її участі за наявними матеріалами з урахуванням наданого відзиву на позовну заяву (а. с. 140). Представник відповідача подала до суду відзив на позовну заяву, в якому просить в задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що вимоги позивача, викладені в позовній заяві не підтверджуються наданими суду доказами. Як вбачається із тексту заповіту та повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть, спадкодавця на день смерті була прописана та проживала по [ADDRESS] . Відомостей щодо осіб, які постійно до дня смерті були зареєстровані із спадкодавицею за вказаною адресою, їх працездатність на час відкриття спадщини в позовній заяві не зазначено, що унеможливлює залучення їх або їх спадкоємців, як сторін у справі. Невідомим є коло спадкоємців першої черги, які незалежно від змісту заповіту мали право на обов`язкову частку в спадщині, зважаючи на те, що спадкодавця перебувала у шлюбі із [PERSON] .. В матеріалах справи також відсутні докази про зареєстроване місце проживання позивача разом із спадкодавцею. Безспірні об`єктивні докази того, що позивач безпосередньо перед смертю спадкодавці проживала разом з нею в Ставищенській селищній раді відсутні. Крім того, підставою спадкування позивач зазначила заповіт від 29.08.2002, яким спадкодавця заповіла майно [PERSON] , тоді як позивач із 07.08.1992 мала прізвище « [PERSON] ». Спадкодавиця заповіла своє майно дочці, проте доказу зміни прізвища з « [PERSON] » на « [PERSON] » позивач до позову не додала, що унеможливлює встановлення її родинних стосунків із спадкодавцею. Твердження позивача [PERSON] , що вона вважається такою, що фактично прийняла спадщину у своєї матері, проте юридично спадкові права не оформила, підлягає сумніву. Третя особа: Приватний нотаріус\~Білоцерківського районного\~нотаріального округу\~Київської області\~Якименко Л.П. в судове засідання не прибула, подала до суду заяву, в якій просить справу розглядати без її участі (а.с. 78). Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, вважає, що позов слід задовольнити, виходячи з наступного. Судом встановлено,\~що [PERSON] була власником земельної частки (пай), яка була виділена їй, як члену реформованого КСП ім. Шевченка с. Василиха, із земель колективної власності розміром 4,5 умовних кадастрових гектара на підставі сертифікату на земельну частку (пай) серія КВ № 0112526 від 05.12.1996, який втрачений, що підтверджується копіями довідок ГУ Держгеокадастру у м. Києві та Київській області від 20.09.2023 за №11990/497-23 та від 20.09.2023 за №29-10-0.331-8667/2-23, Державного акта на право колективної власності на землю серія КВ [ADDRESS] з копією додатку 1 до Державного акта (а.с. 20, 21-26, 27, 30). Відповідно до витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища (а.с. 16, 17) [PERSON] 7 січня 1976 року одружилася з [PERSON] , отримавши після реєстрації шлюбу прізвище « [PERSON] », а 31 січня 1997 року одружилася з [PERSON] , отримавши після реєстрації шлюбу прізвище « [PERSON] ». За життя померла [PERSON] не встигла здійснити державну реєстрацію права власності на зазначену земельну ділянку та виготовити на власне ім`я державний акт на право власності на належну їй земельну частку (пай). [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с. 9). До спадкового майна померлої [PERSON] належить земельна частка (пай) в землях, які перебували у колективній власності КСП ім. Шевченка села Василиха, розміром 4,5 в умовних кадастрових гектарах без визначення цієї частки в натурі (на місцевості), яка належала їй згідно сертифіката серії КВ № 0112526 від 05.12.1996 (а. с. 21-26, 27). Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР України (1963 р.) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Згідно з ст. 526 ЦК УРСР України (1963 р.) місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, місцезнаходження майна або його основної частини. Статтею 17 цього кодексу встановлено, що місцем проживання визнається те місце, де громадянин постійно або переважно проживає. У відповідності\~до ст.\~548\~ЦК УРСР\~(1963\~р.)\~для придбання\~спадщини необхідно,\~щоб спадкоємець\~її прийняв.\~Не допускається\~прийняття спадщини\~під умовою\~або з\~застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР (1963 р.) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Постановою приватного нотаріуса Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Якименко Л.П. від 15\~березня 2024\~року відмовлено\~позивачу у\~видачі свідоцтва\~про право\~на спадщину\~за заповітом на право на земельну частку (пай) через відсутність правовстановлюючого документу на спадкове майно (а.с. 14). У відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначила, що в Ставищенській селищній раді відсутні безспірні об`єктивні докази того, що позивач безпосередньо перед смертю спадкодавці проживала разом з нею. Проте вказане спростовується копіями довідок Ставищенської селищної ради Білоцерківського району Київської області від 22.01.2024 № 113 та від 04.10.2023 № 142, які знаходяться в матеріалах спадкової справи (а.с. 83, 84), відповідно до яких [PERSON] проживала без реєстрації місця проживання в [ADDRESS] до дня своєї смерті; разом з нею проживала та була зареєстрована її дочка [PERSON] , яка здійснювала дії по фактичному вступу в управління та володіння майном (фактично зберігала, охороняла, проводила поточний ремонт, сплачувала комунальні платежі), тому вона вважається такою, що прийняла спадщину. Не заслуговують на увагу суду викладені у відзиві обставини представника відповідача щодо того, що невідомим є коло спадкоємців першої черги, які незалежно від змісту заповіту мали право на обов`язкову частку в спадщині, оскільки в судовому засіданні не встановлено інших спадкоємців першої черги, а відповідачем не надано докази цього. Крім того, відповідач у відзиві вказує, що підставою спадкування позивач зазначила заповіт від 29.08.2002, яким спадкодавця заповіла майно [PERSON] , тоді як позивач із 07.08.1992 мала прізвище « [PERSON] ». Спадкодавиця заповіла своє майно дочці, проте доказу зміни прізвища з « [PERSON] » на « [PERSON] » позивач до позову не додала, що унеможливлює встановлення її родинних стосунків із спадкодавцею. Щодо вказаного суд зазначає наступне. За життя [PERSON] склала заповіт, посвідчений 29 серпня 2002 року секретарем виконкому Василиської сільської ради та зареєстрований в реєстрі за № 29, відповідно до якого на випадок смерті зробила таке заповітне розпорядження: «все моє майно і земельний пай, що виданий мені в КСП ім. Шевченка с. Василиха Ставищенського району Київської області і взагалі все те, що буде належати мені на день моєї смерті і на що я матиму право заповідаю своїй дочці [PERSON] » (а. с. 85). Відповідно до Повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб від 15 березня 2024 року (а.с. 111-112), позивач [PERSON] 27 листопада 1975 року одружилася з [PERSON] , взявши після одруження прізвище « [PERSON] », та після розірвання шлюбу з яким, [INFO] , відновила дошлюбне прізвище « [PERSON] ». Водночас відповідно до паспорта громадянина України [NUMBER] , виданого Ставищенським РВ ГУ МВС України (а. с. 11-12) та свідоцтва про народження від 23 січня 1958 року (а. с. 10) та свідоцтва про розірвання шлюбу від 7 серпня 1992 року (а.с. 9) прізвище, ім`я та по батькові позивача, [INFO] [PERSON] . Отже, при складані даного заповіту було допущено описку при написані прізвища позивача: замість правильного « [PERSON] » було вказано « [PERSON] ». Вищевказана технічна помилка (описка) у вказаному заповіті в написанні прізвища спадкоємця не впливає на його дійсність. Наведене узгоджується з позицією викладеною у постанові Верховного Суду у справі № 397/1396/19 (провадження № 61-14040 св 20), з якої вбачається, що технічні помилки (описки) у заповіті не впливають на його дійсність, не свідчать про порушення його форми та порядку посвідчення, оскільки він містить особистий підпис заповідача, який свідчить та підтверджував його дійсні наміри. З урахуванням викладеного суд вважає, що [PERSON] земельну частку (пай) в землях, які перебували у колективній власності КСП ім. Шевченка села Василиха, розміром 4,5 в умовних кадастрових гектарах без визначення цієї частки в натурі (на місцевості), яка належала їй згідно сертифіката серії КВ № 0112526 від 05.12.1996 заповіла позивачу [PERSON] .. Згідно статті 79 ЗК України земельна ділянка це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Законодавством також встановлено, що межі земельних ділянок визначаються в технічній документації із землеустрою та в натурі (на місцевості). У відповідності до вимог ч.ч.1, 3, 4, 9, 10 ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Як вбачається із п. "г" ч.1 статті 81 ЗК України (від 25 жовтня 2001 року) громадяни набувають право власності на земельну ділянку на підставі прийняття спадщини. Згідно ч. 2 ст. 373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Згідно частини 1 статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Частиною другою статті 158 ЗК України встановлено, що виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб. З урахуванням положень ч. 1 ст. 15, ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом наведених норм права потреба в такому способі захисту виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами (документами), підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Статтею 17\~Закону України\~«Про виконання\~рішень та\~застосування практики\~Європейського суду\~з прав\~людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04). Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що [PERSON] за життя набула право власності на земельну частку (пай) розміром 4,5 в умовних кадастрових гектарах без визначення цієї частки в натурі (на місцевості), яка належала їй згідно сертифіката серії КВ № 0112526 від 05.12.1996, а позивач набула право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті 7 вересня 2002 року останньої на вищевказану земельну частку (пай), тому позов слід задовольнити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України із відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 1211,20 грн..

Outcome: approved