Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-28 00:00:00

У вересні 2023 року представник позивача - адвокат Стефківський В.І. звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із вищевказаною позовною заявою. В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилався на те, що 27.09.2020 року близько 09 год. 30 хв. в Чернігівській області, с. Количівка відбулася ДТП в якій водій [PERSON] керуючи автомобілем марки «SEAT ALTEA XL», р.н. [NUMBER] (перед перереєстрацією р.н. [NUMBER] ) здійснив зіткнення з автомобілем марки «ВАЗ 211120» р.н. [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] . Внаслідок ДТП пасажир [PERSON] від отриманих травм помер. За фактом ДТП слідче управління ГУНП в Чернігівській області внесло матеріали про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України до ЄРДР за № 12020270000000221. Вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 06.07.2021 року по справі № 748/208/21 [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України. Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 05.10.2021 року вирок залишено без змін. В результаті зазначеного ДТП та наслідків від нього, мати потерпілого [PERSON] позивач по справі [PERSON] зазнала шкоди, у зв`язку з чим виникло право на її відшкодування за рахунок відповідача. Станом на дату ДТП цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу марки «SEAT ALTEA XL», р.н. [NUMBER] , була застрахована у відповідача ПрАТ «СГ «ТАС» відповідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО/5986924 (чинного на дату ДТП). Представник позивача повідомив відповідача про настання страхового випадку та звернувся із заявою на виплату страхового відшкодування, а саме: 30 000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, 12 270,00 грн. в рахунок відшкодування витрат на поховання, 12 600,00 грн. в рахунок відшкодування витрат на виготовлення та спорудження надгробного пам`ятника, 90 000,00 грн. в рахунок відшкодування витрат у зв`язку із втратою годувальника. Відповідач визнав вказану ДТП страховим випадком та частково виплатив позивачу страхове відшкодування заподіяної моральної шкоди в розмірі 30 000,00 грн. та витрати на поховання і спорудження надгробного пам`ятника в розмірі 14 870,00 грн. про що повідомив Страхове відшкодування, пов`язане із втратою годувальника сплачено не було. Враховуючи викладене, представник позивача звертається до суду та просить стягнути з відповідача на користь позивача страхове відшкодування, пов`язане із втратою годувальника, у розмірі 90 000 грн. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12.10.2023 року відкрито загальне позовне провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12.10.2023 року клопотання представника позивача про витребування доказів було задоволено, витребувано у Чернігівського районного суду Чернігівської області належним чином завірені копії вироку від 06.07.2021 року та ухвали Чернігівського апеляційного суду від 05.10.2021 року у справі № 748/208/21. 24.10.2023 року до суду від Чернігівського районного суду Чернігівської області надійшли витребувані документи. Представник позивача - адвокат Стефківський В.І. до суду не з`явився, письмово просив розгляд справи проводити за відсутності представника позивача та його представника, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував.. Представник відповідача ПрАТ «СГ «ТАС» у судові засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується судовими повідомленнями, які повернулися на адресу суду із підписом представника відповідача про вручення судових документів. Окрім того, відповідач зареєстрований у системі «Електронний суд», та відповідно до довідок отримував судові повістки на кожну дату підготовчих та судових засідань, однак правом на подачу відзиву не скористався, про причини своєї неявки суд не повідомив, будь-яких заяв від нього не надходило. Суд у зв`язку з вищевикладеним зазначає, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Суд, враховуючи ту обставину, що сторонам по справі були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи, у зв`язку із чим суд вважає за необхідне ухвалити відповідне рішення по справі на підставі наявних матеріалів. На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та зібрані у справі докази, дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на наступне. Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є пенсіонером за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням серії [NUMBER] від 06.07.2016 року (а.с. 25). Батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 19). [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується повторним свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 05.10.2022 року (а.с. 20). Вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 06.07.2021 року по справі № 748/208/21 [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України (а.с. 58-60). Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 05.10.2021 року зазначений вирок залишено без змін (а.с. 61-63). Згідно із ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Таким чином, вина [PERSON] встановлена та в порядку ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає. Із вироку також вбачається, що 27.09.2020 року близько 09 год. 30 хв. в Чернігівській області, с. Количівка відбулася ДТП в якій водій [PERSON] , керуючи автомобілем марки «SEAT ALTEA XL», р.н. [NUMBER] здійснив зіткнення з автомобілем марки «ВАЗ 211120» р.н. [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] . Внаслідок ДТП пасажир автомобіля «ВАЗ 211120» [PERSON] від отриманих травм помер. (а.с. 58-60). Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 03.12.2020 року [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] (а.с. 18). Згідно відповіді Залізничного відділу ДРАЦС у м. Львові від 05.08.2023 року, [PERSON] перебував у шлюбі від якого має двох дітей: [PERSON] , 1998 р.н., та [PERSON] , 2018 р.н. Шлюб розірвано 25.11.2009 року. (а.с. 23). Станом на дату ДТП цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу марки «SEAT ALTEA XL», р.н. [NUMBER] , була застрахована у відповідача ПрАТ «СГ «ТАС» відповідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО5986924, діючого на 27.09.2020 року (а.с. 29). Представник позивача звернувся до ПрАТ «СГ «ТАС» із повідомленням про ДТП від 14.11.2022 року (а.с. 22), заявою від 14.11.2022 року на виплату страхового відшкодування у розмірі 30 000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди (а.с. 21), заявою від 14.11.2022 року на виплату страхового відшкодування у розмірі 12 600,00 грн. в рахунок відшкодування витрат на виготовлення та спорудження надгробного пам`ятника (а.с. 17), заявою від 14.11.2022 року на виплату страхового відшкодування у розмірі 90 000,00 грн. в рахунок відшкодування витрат у зв`язку із втратою годувальника (а.с. 13). Листом № 286 від 15.02.2023 року ПрАТ СГ «ТАС» просив позивача надати роз`яснення в якому розмірі та за що саме було відшкодовано витрати [PERSON] (а.с. 26). Як вбачається із заяви [PERSON] до ПрАТ «СГ «ТАС» від 07.03.2023 року, позивач повідомила відповідача про отримання від [PERSON] коштів, які були витрачені на лікування та поминальні обіди (а.с. 24). Згідно довідки про доходи [PERSON] , сума пенсії за період з січня 2020 року по вересень 2020 року склала 21 121,67 грн. (а.с. 27). Згідно відповіді ПрАТ «СГ «ТАС» № 04569/7123 від 29.03.2023 року, відповідач визнав вказану ДТП страховим випадком та частково виплатив позивачу страхове відшкодування, а саме: 30 000,00 грн. заподіяної моральної шкоди та витрати на поховання і спорудження надгробного пам`ятника в розмірі 14 870,00 грн. (а.с. 36). В добровільному порядку страхове відшкодування, пов`язане із втратою годувальника компенсовані позивачу не були. Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Положеннями ч. 4 ст. 1166 ЦК України передбачено, що шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом. Згідно із статтею 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Положення цієї статті кореспондується з частиною 1 статті 16 Закону України «Про страхування», за змістом якої договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Відповідно до статті 8 Закону України «Про страхування» страховий ризик - певна подія, на випадок якої проводиться страхування і яка має ознаки ймовірності та випадковості настання. Страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Таким актом, у даному випадку, є Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон), який містить спеціальні норми щодо регулювання вказаних правовідносин. За вимогами статті 3 Закону обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (стаття 6 Закону). Згідно із пунктом 22.1 статті 22 Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Пунктом 27.2 статті 27 Закону передбачено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Згідно із частиною 1 статті 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно; особам з інвалідністю - на строк їх інвалідності; одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років; іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п`яти років після його смерті. Отже, чинним законодавством визначено, що до кола осіб які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, належать: а) непрацездатні особи, які були на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання утримання; б) дитина потерпілого, народжена після його смерті. Зміст поняття «непрацездатні громадяни» визначено у статті 1 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відповідно до якої непрацездатними громадянами вважаються особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону. Пунктом 35.1 статті 35 Закону визначено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про ДТП подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. У цій заяві має міститися: найменування страховика, якому подається заява, або МТСБУ; прізвище, ім`я, по батькові (найменування) заявника, його місце проживання (фактичне та місце реєстрації) або місцезнаходження; зміст майнової вимоги заявника щодо відшкодування заподіяної шкоди та відомості (за наявності), що її підтверджують; інформація про вже здійснені взаєморозрахунки осіб, відповідальність яких застрахована, або інших осіб, відповідальних за заподіяну шкоду, та потерпілих; підпис заявника та дата подання заяви. Згідно із пунктом 35.2 статті 35 Закону до заяви додаються: паспорт громадянина, а в разі його відсутності інший документ, яким відповідно до законодавства України може посвідчуватися особа заявника, якщо заявником є фізична особа; документ, що посвідчує право заявника на отримання страхового відшкодування (довіреність, договір оренди, свідоцтво про право на спадщину), у разі якщо заявник не є потерпілим або його законним представником; довідка про присвоєння одержувачу коштів ідентифікаційного номера платника податку (за умови його присвоєння), якщо заявником є фізична особа; документ, що підтверджує право власності на пошкоджене майно на день скоєння ДТП, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, заподіяної майну; свідоцтво про смерть потерпілого - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого; документи, що підтверджують витрати на поховання потерпілого, - у разі вимоги заявника про відшкодування витрат на поховання потерпілого; документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання ДТП) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника; відомості про банківські реквізити заявника (за наявності). Основним елементом вимоги відшкодування шкоди є доведення факту перебування особи на утриманні померлого та доведення обставини, що допомога, яка надавалася, була для позивача постійним та основним джерелом засобів до існування. Одержання позивачем заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для позивача допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. Непрацездатні члени сім`ї загиблого, які мали самостійний заробіток або одержували пенсію на час його смерті, можуть бути визнані утриманцями потерпілого, якщо частка заробітку останнього, що припадала на кожного з них, була основним і постійним джерелом їх існування. Розмір відшкодування у зв`язку з втратою годувальника у цих випадках визначається з його заробітку без врахування заробітку або пенсії, що одержували зазначені особи (підпункт «г» пункту 20 постанови Пленуму ВСУ від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»). Статтею 13 ЦК України визначено, що особа здійснює свої цивільні права у межах наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 25 Закону України «Про страхування» передбачено, що здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування або законодавством на підставі заяви страхувальника. Спеціальним законом (ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів») передбачено надання страховику документів, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, а саме довідку про призначену державну пенсію, надану утриманцям внаслідок втрати годувальника та розмір даної пенсії. Відповідно до п.п. «е» п. 35.2 ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника до заяви про виплату страхового відшкодування додаються документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника. Таким чином, для отримання недоотриманого доходу в зв`язку зі смертю годувальника, позивачу необхідно було надати до страховика наступні документи: оригінал довідки про стан сім`ї за життя загиблого, оригінал довідки про доходи загиблого за дванадцять місяців до дорожньо-транспортної пригоди, довідку про призначення утриманцю пенсії у зв`язку з втратою годувальника, про що й було зазначено відповідачем у листі № 04569/7123 від 29.03.2023 року (а.с. 36). Матеріали справи не містять доказів того, що позивачем страховику було надано вищевказані документи. Звертаючись до суду із даним позовом позивач зазначила, що основним доказом наявності в неї права на отримання відшкодування по втраті годувальника є досягнення нею пенсійного віку та наявність родинних відносин з померлим внаслідок ДТП сином. На підтвердження підстав для отримання страхового відшкодування позивачем було надано тільки довідку про доходи [PERSON] , тобто розмір отриманої нею пенсії (а.с. 27) та її пенсійне посвідчення (а.с. 25). В даній справі доказуванню підлягає факт перебування позивача на утриманні померлого та потреба у матеріальній допомозі. Однак, крім вищевказаної довідки суду не було надано більше ніяких доказів, що свідчили про перебування [PERSON] на утриманні свого сина [PERSON] та її потреби у матеріальній допомозі. Крім того, матеріали справи не містять довідки про доходи загиблого за останні дванадцять місяців до дорожньо-транспортної пригоди, що унеможливлює встановлення обставини наявності доходів останнього щодо утримання своєї матері. Сам факт пенсійного віку позивача не підтверджує обставини того, що вона перебувала на утриманні. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року під час розгляду справи № 165/325/17, в якому зазначено, що особа вважається такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання майна, інші доходи не забезпечують її прожиткового мінімуму, встановленого законом. Також у матеріалах справи відсутні докази, що позивач, після отримання листа від ПрАТ «СГ «ТАС» № 04569/7123 від 29.03.2023 року, надала страховику документи, які зазначені у цьому листі, для прийняття рішення про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника. Згідно із ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Суд зазначає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами як потреби у матеріальній допомозі так і те, що її син [PERSON] надавав їй таку допомогу, яка в свою чергу була постійним та основним джерелом її існування. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 05.10.2020 року у справі № 734/2313/17 (провадження № 61-7550св19). Окрім того, матеріали справи не містять доказів надання страховику всіх визначених пункті 35.2 статті 35 Закону документів, які є передумовою для прийняття відповідачем рішення щодо виплати страхового відшкодування. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Враховуючи викладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи надані по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки позивач не подала належних та допустимих доказів, що вона мала право на страхове відшкодування в порядку статті 1200 ЦК України та пункту 27.2 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». До аналогічних висновків прийшов Верховний Суд у постанові від 03 червня 2021 року в справі № 705/3172/19 (провадження № 61-10103св20). Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому судові витрати по справі у вигляді судового збору суд відносить за рахунок держави. Витрати на правову допомогу суд покладає на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed