Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-01 00:00:00

У червні 2023 року до Солом`янського районного суду міста Києва звернулася Державна служба України з безпеки на транспорті з позовом до [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок незаконного звільнення працівника, у якому просить суд стягнути із відповідача на її користь матеріальну шкоду, заподіяну внаслідок незаконно звільненого працівника у розмірі 87 532,48 грн. В обґрунтування позову зазначає, що рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 18.08.2021 у справі №440/2541/21 було відмовлено в задоволені позову [PERSON] до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 25.11.2022 апеляційну скаргу [PERSON] було задоволено частково, рішення суду першої інстанції було скасовано та прийнято нове рішення, яким позовні вимоги було задоволено частково, а саме. - визнано протиправними та скасовано накази Державної служби України з безпеки на транспорті накази про звільнення від 10.02.2021 № 200-к «Про звільнення [PERSON] », від 16.02.2021 № 223-к «Про внесення змін до наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 10 лютого 2021 № 200-к» та № 326-к від 02.03.2021 «Про внесення змін до наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 10 лютого 2021 року № 200-к». - поновлено [PERSON] на посаді головного спеціаліста відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Полтавській області з 03.03.2021; - стягнуто з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03.03.2021 по 25.11.2021, в розмірі 87 532,48 грн. Вказує, що на виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 25.11.2021 у справі №440/2541/21, Державною службою України з безпеки на транспорті здійснено виплату незаконно звільненому працівнику, перераховано 87 532,48 грн. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 23.09.2020 № 1139 [PERSON] був призначений головою Державної служби України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека). Вказує, що наказом Укртрансбезпеки № 200-к від 10.02.2021 «Про звільнення [PERSON] » за підписом [PERSON] було звільнено [PERSON] з посади головного спеціаліста відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Полтавській області. Посилається, що зі змісту наказу Державної служби України з безпеки на транспорті № 200-к від 10.02.2021 «Про звільнення [PERSON] » вбачається, що рішення про звільнення [PERSON] було прийнято та реалізовано [PERSON] як керівником суб`єкта призначення. Зазначений наказ був предметом розгляду справи № 440/2541/21 та рішенням суду був визнаний протиправним та скасований, що й слугувало підставою для поновлення [PERSON] на посаді та виплати розміру вимушеного прогулу. У зв`язку із наведеним вище вважає, що [PERSON] було завдано позивачу шкоду у розмірі 87 532,48 грн. Таким чином, просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на користь Державної служби України з безпеки на транспорті майнову шкоду, заподіяну внаслідок незаконного звільнення працівника в розмірі 87 532,48 грн. 27.06.2023 на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану справу було передано до провадження судді Усатової І.А. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 03.07.2023 позовну заяву залишено без руху та надо позивачу строк на усунення недоліків. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 03.07.2023 відмовлено у задоволенні заяви позивача про відстрочку сплати судового збору. 28.08.2023 позивачем до суду подану заяву про усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 16.10.2023 у справі було відкрито провадження та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. 09.11.2023 представником відповідача було подано до суду відзив на позовну заяву, у якому останній проти позовних вимог заперечує, посилається на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. Так, у відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначає, що [PERSON] працював на посаді Голови Державної служби України з безпеки на транспорті за контрактом про проходження державної служби у період з 25 вересня 2020 року по 15 вересня 2021 року. [PERSON] , перебуваючи на посаді Голови Укртрансбезпеки, був державним службовцем, який діяв від імені державного органу та його діяльність відносилась до публічної служби. При вирішенні питань щодо матеріальної відповідальності [PERSON] , як державного службовця, не можуть застосовуватись норми КЗпП України, на які посилається позивач у позовній заяві. Зазначені правовідносини регулюються Законом України «Про державну службу». Позивач не призначав [PERSON] на посаду голови Державної служби України з безпеки на транспорті, а отже не є суб`єктом призначення по відношенню до нього. Притягнення державного службовця до матеріальної відповідальності можливе виключно у випадку умисного заподіяння шкоди протиправними діями або бездіяльністю внаслідок неналежного виконання ним посадових обов`язків. При цьому, право на звернення до суду з позовом про відшкодування матеріальної шкоди виникає виключно після того, як державному службовцю було направлено письмову пропозицію про добровільне відшкодування матеріальної шкоди і на нього не було надано відповідь або відмовлено у добровільному відшкодуванні шкоди. Позивачем на виконання вимог ст. 6 Закону України «Про державну службу» не надано доказів існування вироку суду, яким встановлено вину [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, яким завдано збитки державі, а також не надано доказів проведення службового розслідування, яким встановлено всіх причетних осіб у спричиненні збитків державі та їх ступеню вини, зокрема, й самого [PERSON] . Таким чином, оскільки не проводилось службове розслідування для встановлення всіх причетних осіб до спричинення збитків державному бюджету (всіх осіб, які приймали участь у процедурі звільнення [PERSON] - готували проекти документів, перевіряли документи на предмет відповідності чинному законодавству України та візували їх), їх ступеню вини, жодній з вказаних осіб не направляли письмової пропозиції про добровільне відшкодування матеріальної шкоди, то пред`явлення позову у цій справі, на думку представника відповідача, здійснено без дотримання визначеного законом порядку та вочевидь не уповноваженою особою, адже Укртрансбезпека не є ані суб`єктом призначення, ані органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Крім того, як вбачається з рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 18.08.2021 у справі №440/2541/21 та постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 25.11.2021 року у справі №440/2541/21, якою частково задоволено позов [PERSON] до Державної служби України з безпеки на транспорті, позов заявлявся про визнання протиправними та скасування наказів Державної служби України з безпеки на транспорті №200-к від 10.02.2021 «Про звільнення [PERSON] », №223-к від 16.02.2021, №326-к від 02.03.2021, про поновлення на роботі, а також про стягнення з Державної служби України з безпеки на транспорті заробітку за час вимушеного прогулу. Оскільки у справі № 440/2541/21 позов не заявлявся про визнання протиправними дій або бездіяльності самого [PERSON] , то судом не досліджувались питання протиправності дій або бездіяльності, належного чи неналежного виконання ним посадових обов`язків і не ухвалювалось рішення з цього приводу. Вочевидь, що при вирішенні питання про стягнення шкоди в порядку регресу до участі у справі мають бути залучені у якості співвідповідачів всі особи, які приймали участь у процедурі звільнення [PERSON] (готували проект наказу, візували їх після перевірки на предмет відповідності чинному законодавству України) для вирішення питання про необхідність стягнення з них шкоди пропорційно до ступеню вини кожного з них. Позивачем не залучено всіх належних відповідачів у даній справі, що в свою чергу має наслідком ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову. Щодо посилань у позові на положення статті 1191 ЦК України представник відповідача вказав, що частиною 1 цієї статті визначено загальне правило про відшкодування шкоди в порядку регресу, однак у всіх наступних частинах статті перелічені виключення з загального правила. Зокрема, частиною 4 ст. 1191 ЦК України визначено, що Держава, відшкодувавши шкоду, завдану посадовою, службовою особою внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади має право зворотної вимоги до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування (крім відшкодування виплат, пов`язаних із трудовими відносинами та відшкодуванням моральної шкоди). Оскільки позов заявлено про відшкодування шкоди завданої виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тобто шкоди яка вочевидь виникла з трудових правовідносин, то положення статті 1191 ЦК України не підлягають застосуванню. Також представник відповідача звертає увагу суду на те, що Укртрансбезпека не є органом, який реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, а тому не наділений правом на звернення до суду з позовом про відшкодування збитків, завданих державному бюджету. Крім того, у рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів ст. 19 КАС України. Також, до відзиву на позовну заяву представником відповідача було додано клопотання про закриття провадження у справі та клопотання про залишення позовної заяви без розгляду. 15.11.2023 представником позивача до суду було подано відповідь на відзив, у якій останній заявив клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження. У відповіді на відзив представник позивача вказує на те, що законодавець визначив, що загальний порядок пред`явлення регресних позовів, визначений у статті 6 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» не поширюється на два випадки: - відшкодування виплат, пов`язаних із трудовими відносинами; - відшкодування моральної шкоди. Загальний порядок відшкодування шкоди, пов`язаної із трудовими відносинами визначений КЗпП України. Частиною 8 ст. 134 КЗпП України визначено обов`язок відшкодування шкоди, заподіяної установі у зв`язку з оплатою звільненому працівнику часу вимушеного прогулу. Такий обов`язок покладається на службову особу, за наказом якої працівника звільнено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність у цих випадках настає незалежно від форми вини. Положення цієї норми законодавства спрямовані на забезпечення гарантій трудових прав працівників з метою захисту останніх від неправомірних дій роботодавців щодо незаконних звільнень. Таким чином, доводи відповідача про відсутність у позивача повноважень на звернення до суду з цим позовом є хибними та суперечать законодавству. Оцінка правомірності дій відповідача вже надана, постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 25.11.2022 у справі 440/2541/21, якою визнано протиправним та скасовано наказ Уктрансбезпеки від 10.02.2021 №200-к «Про звільнення [PERSON] » з посади головного спеціаліста відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки в Полтавській області. Уданому випадку обсяг завданої шкоди чітко визначений сумою виплаченого незаконно звільненій особі і не потребує дослідження. Обставини визнання протиправним та скасування наказу про звільнення [PERSON] не підлягають доказуванню, оскільки були встановлені у рішенні суду, яке набрало законної сили. Також, доводи сторони відповідача щодо відповідальності за незаконне звільнення інших осіб, які приймали участь у звільненні працівника, зокрема, погоджували та виготовляли наказ, є безпідставними, оскільки повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненим працівникам середнього заробітку за час вимушеного прогулу, несе службова особа, яка видала накази про звільнення працівників, які у подальшому визнано незаконними та скасовано в судовому порядку. Окрім зазначеного, представник позивача вказав, що важливими є також існування зв`язку між наслідком у вигляді сплати Укртрансбезпекою бюджетних коштів на користь [PERSON] та діями [PERSON] , які до цього призвели, а саме прийняття рішення про звільнення працівника з посади, підписання наказу (який у подальшому було визнано протиправним та скасовано). Тобто, державі в особі Державної служби України з безпеки на транспорті було завдано шкоду у розмірі 87 532,48 грн. Вказану шкоду було завдано [PERSON] у період його перебування на посаді Голови Укртрансбезпеки. Притягнення до відповідальності осіб, винних у незаконному звільненні є важливим для реалізації прямих норм законодавства, які, серед іншого, спрямовані на дотримання принципів цільового використання бюджетних коштів. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 02.08.2024, відмовлено у задоволені клопотання представника позивача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 02.08.2024 відмовлено у задоволені клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 02.08.2024 відмовлено у задоволені клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповіднодо Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згодана обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 200/22363/16-а (провадження № 11-720апп18) указано, що відшкодування шкоди в порядку регресу відбувається згідно з цивільним законодавством України, тобто за правилами цивільного судочинства, що унеможливлює звернення з таким позовом до адміністративного суду. Судом встановлено, що рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 18.08.2021 у справі №440/2541/21 було відмовлено в задоволені позову [PERSON] до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 25.11.2022 апеляційну скаргу [PERSON] було задоволено частково, рішення суду першої інстанції було скасовано та прийнято нове рішення, яким позовні вимоги було задоволено частково, а саме. - визнано протиправними та скасовано накази Державної служби України з безпеки на транспорті накази про звільнення від 10.02.2021 № 200-к «Про звільнення [PERSON] », від 16.02.2021 № 223-к «Про внесення змін до наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 10 лютого 2021 № 200-к» та № 326-к від 02.03.2021 «Про внесення змін до наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 10 лютого 2021 року № 200-к». - поновлено [PERSON] на посаді головного спеціаліста відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Полтавській області з 03.03.2021; - стягнуто з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03.03.2021 по 25.11.2021, в розмірі 87 532,48 грн. На виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 25.11.2021 у справі №440/2541/21Державною службою України з безпеки на транспорті здійснено виплату коштів [PERSON] , як незаконно звільненому працівнику, у розмірі 87 532,48 грн. Встановлено, що розпорядженням Кабінету Міністрів України від 23.09.2020 № 1139 [PERSON] призначено головою Державної служби України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека). Наказом Укртрансбезпеки № 200-к від 10.02.2021 «Про звільнення [PERSON] » за підписом [PERSON] було звільнено [PERSON] з посади головного спеціаліста відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Полтавській області. Зі змісту наказу Державної служби України з безпеки на транспорті № 200-к від 10.02.2021 «Про звільнення [PERSON] » вбачається, що рішення про звільнення [PERSON] було прийнято та реалізовано [PERSON] , як керівником суб`єкта призначення. З позову вбачається, що зазначений наказ Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 25.11.2022 у справі №440/2541/21 був визнаний протиправним та скасований, що й слугувало підставою для поновлення [PERSON] на посаді та виплати розміру вимушеного прогулу. Позивач просить суд стягнути з відповідача на користь Державної служби України з безпеки на транспорті майнову шкоду, заподіяну внаслідок незаконного звільнення працівника в розмірі 87 532,48 грн. З відзиву на позову заяву сторони відповідача вбачається, що при вирішенні питань щодо матеріальної відповідальності [PERSON] як державного службовця не можуть застосовуватись норми КЗпП України. Зазначені правовідносини регулюються Законом України «Про державну службу». Позивач не призначав [PERSON] на посаду голови Державної служби України з безпеки на транспорті, а отже не є суб`єктом призначення по відношенню до нього. Притягнення державного службовця до матеріальної відповідальності можливе виключно у випадку умисного заподіяння шкоди протиправними діями або бездіяльністю внаслідок неналежного виконання ним посадових обов`язків. Право на звернення до суду з позовом про відшкодування матеріальної шкоди виникає виключно після того, як державному службовцю було направлено письмову пропозицію про добровільне відшкодування матеріальної шкоди і на нього не було надано відповідь або відмовлено у добровільному відшкодуванні шкоди. Позивачем на виконання вимог ст. 6 Закону України «Про державну службу» не надано доказів існування вироку суду, яким встановлено вину [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, яким завдано збитки державі, а також не надано доказів проведення службового розслідування, яким встановлено всіх причетних осіб у спричиненні збитків державі та їх ступеню вини, зокрема, й самого [PERSON] . Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли службова особа є винною в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу. У статті 237 КЗпП України визначено, що суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення відбулося з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих судам у пункті 33 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію пункту 8 частини першої статті 134 та нової редакції статті 237 КЗпП України (з 11 квітня 1992 року), настає повна матеріальна відповідальність винних у цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше. Згідно з пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 02 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 частини першої статті 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі; відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини. Убачається, що Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 25.11.2022 у справі №440/2541/21, встановлено факт незаконного звільнення [PERSON] за наказом [PERSON] № 200-к від 10.02.2021, як голови Державної служби України з безпеки на транспорті. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини. Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Не потребують доказування обставини, встановлені рішення суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, установленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключено ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи. Факт незаконного звільнення працівника встановлений судом й свідчить про вину особи, яка уповноважена на звільнення працівників. Таким чином, відповідач, як службова особа, яка видала наказ про звільнення працівника, який у подальшому визнано незаконним та скасовано в судовому порядку, несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу. При цьому обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові часу вимушеного прогулу покладається на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення здійснено з порушенням закону. Відповідальність у цих випадках настає незалежно від форми вини. Зазначене спростовує посилання сторони відповідача про недоведеність вини останнього у завданні матеріальної шкоди позивачу, а також про те, що відповідальність за незаконне звільнення працівника несуть інші особи, які приймали участь у звільненні працівника, зокрема, виготовляли наказ про звільнення та погоджували його. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 липня 2023 року у справі № 663/1169/20. Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вирішуючи питання про суму стягнення, суд враховує вимоги ст. ст. 182, 183 СК України. Судом встановлені обставини, що дають змогу для задоволення позову. Так, як встановлено судом, звільнення [PERSON] відбулося із порушенням вимог закону на підставі наказу голови Державної служби України з безпеки на транспорті Прокопчука Єгора Олександровича, тому саме відповідач, як службова особа, яка видала наказ про звільнення, має нести повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну позивачу у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові часу вимушеного прогулу. При цьому, вбачається, що відповідно платіжного доручення від 20.12.2021 № 2509 та списку перерахувань в банк заробітної плати за другу половину січня 2022 року, на виконання Постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 25.11.2022 у справі №440/2541/21 Укртрансбезпекою було перераховано [PERSON] 87 532,48 грн. з урахуванням податків та зборів, що обов`язково утримуються із заробітної плати. Враховуючи, що суду надано докази на підтвердження перерахунку коштів [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з урахуванням того, що фінансування Державної служби України з безпеки на транспорті здійснюється за рахунок бюджетних коштів, а сторона відповідача не спростувала надані докази, суд вважає, що позивачем доведено факт заподіяння шкоди незаконним звільненням працівника. Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає розмір шкоди, заподіяної внаслідок незаконного звільнення працівника в сумі 87 532,48 грн. Доводи, викладені у відзиві відносно того, що при вирішенні питання про стягнення шкоди, спричиненої державному бюджету в порядку регресу, до участі у справі мають бути залучені у якості співвідповідачів всі особи, які приймали участь у процедурі звільнення [PERSON] для вирішення питання про стягнення з них шкоди пропорційно до ступеню вини кожного з них, а позивачем не залучено всіх належних відповідачів у даній справі, що в свою чергу має наслідком ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову суд відхиляє з огляду на наступне. Обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові часу вимушеного прогулу покладається на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення здійснено з порушенням закону. Відповідальність у цих випадках настає незалежно від форми вини. Указане спростовує посилання відповідача про те, що відповідальність за незаконне звільнення працівників несуть інші особи, які приймали участь у звільненні працівників, зокрема виготовляли накази про звільнення та погоджували їх. Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 22 січня 2021 року у справі № 332/832/18 (провадження № 61-3858св19). З огляду на наведене, позовна заява підлягає задоволенню. З урахуванням задоволення позову та на підставі статті 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір в розмірі 2 684, 00 грн.

Outcome: approved