Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-04 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення коштів, мотивуючи позовну заяву тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 03.04.2014 року до його розірвання, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] та рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29.06.2022 року у справі №127/18891/21. Під час перебування у шлюбі 08.05.2014 року на ім`я відповідача було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 108,2 кв.м., житловою площею 67,3 кв.м., проте згодом ця територія була віднесена до території м. Вінниця, Вінницька обл., що підтверджується свідоцтвом про право власності та постановою ВРУ №401-VІІІ від 13.05.2015 року та рішенням ВМР №163 від 30.07.2015 року. Враховуючи те, що у придбання квартири було внесено особисті кошти позивача, Вінницький міський суд Вінницької області у справі №127/18891/21 рішенням від 29.06.2022 року, визначив частки відповідно до ч. 7 ст. 57 СК України та вирішив розірвати шлюб, а також визнати право особистої приватної власності на 77/100 частки квартири [ADDRESS] за позивачем, а за відповідачем на 23/100 частки цієї же квартири. Питання щодо припинення права власності на частку відповідача сторони вирішили добровільно, відповідач отримав від позивача грошову компенсацію за його частку, проте залишився спір щодо поділу коштів, які сплачені позивачем особисто вже після припинення фактично шлюбних стосунків в погашення кредиту, що змусило позивача звернутись до суду з цим позовом. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 12.06.2024 року відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) сторін з роз`ясненням процесуальних прав учасників справи, зокрема, щодо надання у визначені строки відповідачем відзиву на позов, а позивачем письмової відповіді на такий відзив. У визначені судом строки, відзиву на позовну заяву відповідачем подано не було, судову кореспонденцію надіслано судом на зареєстроване місце проживання відповідача: [ADDRESS] , яку останній не отримав. Конверти з ухвалою про відкриття провадження повернувся на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за казаною адресою». Враховуючи вищевикладене та положення ст. 178, 279 ЦПК України, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, надані докази, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 03.04.2014 року до його розірвання, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] та рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29.06.2022 року у справі №127/18891/21 (а.с. 8, 49-60). Під час перебування у шлюбі 08.05.2014 року на ім`я відповідача було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 108,2 кв.м., житловою площею 67,3 кв.м., проте згодом ця територія була віднесена до території м. Вінниця, Вінницька обл., що підтверджується свідоцтвом про право власності та постановою ВРУ №401-VІІІ від 13.05.2015 року та рішенням ВМР №163 від 30.07.2015 року (а.с. 10-11). Враховуючи те, що у придбання квартири було внесено особисті кошти позивача, Вінницький міський суд Вінницької області у справі №127/18891/21 рішенням від 29.06.2022 року, визначив частки відповідно до ч. 7 ст. 57 СК України та вирішив розірвати шлюб, а також визнати право особистої приватної власності на 77/100 частки квартири [ADDRESS] за позивачем, а за відповідачем на 23/100 частки цієї же квартири. Питання щодо припинення права власності на частку відповідача сторони вирішили добровільно, відповідач отримав від позивача грошову компенсацію за його частку, проте залишився спір щодо поділу коштів, які сплачені позивачем особисто вже після припинення фактично шлюбних стосунків в погашення кредиту. Квартира [ADDRESS] , була побудована за рахунок фінансування будівництва у Фонді, за договором №А4/31-1/405 який було укладено між позивачем та управителем ТОВ «ВінІнвестБуд» 21.02.2014 року. В цей же день відповідно до умов договору позивачем було відкрито поточний рахунок для внесення коштів за цим договором (а.с. 12-16). Відповідно до п. 1.4. договору вартість об`єкту інвестування на момент підписання договору складала 533925,00 грн. З яких позивачем було внесено до укладення шлюбу 26.02.2014 року за рахунок її особистих котів 294177,50 грн. Після укладення 03.04.2014 року шлюбу, 04.04.2014 року була укладена додаткова угода №1, до зазначеного вище договору, за якою відбулась зміна довірителя за цим договором з позивача, [PERSON] , на її чоловіка [PERSON] така можливість передбачалась умовами договору відповідно до розділу 6 (а.с. 17). Умовами договору за п. 1.4. передбачалась можливість зміни вартості об`єкту. І оскільки будівництво добігло кінця, управитель ТОВ «ВінІнвестБуд» повідомив про зміну ціни і визначив остаточну вартість квартири 540998,00 грн. та необхідність внести решту платежу та плату за оформлення документів про право власності. Всієї суми, що була терміново необхідна, у сторін не було, а тому вони отримали кредит на суму 266925,00 грн. в ПАТ «Кредобанк», а саме у Вінницькому відділенні Центральної філії ПАТ «Кредобанк». Кредит було оформлено на ім`я чоловіка, я же виступила поручителем. Квартира передана в іпотеку банку, що підтверджується змістом кредитного договору №136/ФО-2014 від 18.04.2014 року, договору поруки №136/ФО-2014/S-2 від 18.04.2014 року, іпотечним договором від 28.04.2014 року, витягами з ДРРПНМ про реєстрацію обтяження про реєстрацію іпотеки (а.с. 18-23, 24). Останній платіж спільними коштами внесено у червні 2021 року. Після кошти в погашення кредиту вносила позивач самостійно із своїх особистих доходів, відповідач жодних коштів в погашення кредиту не вносив. Всього позивачем внесено за особисті кошти під час фактичного припинення шлюбних стосунків в погашення кредиту на ім`я [PERSON] 60598,64 грн., тобто 1/2 становить 30299,32 грн. Внесення коштів позивачкою підтверджується платіжними інструкціями банку починаючи з червня 2022 року і закінчуючи листопадом 2023 року, що додаються (а.с. 27-48). Таким чином сторони отримали кредит і внесли управителю ТОВ «ВінІнвестБуд» за рахунок кредитних коштів у період шлюбу 266925,00 вартості спірної квартири остаточний внесок згідно договору про участь у ФФБ №А4/31-1/405 від 21.02.2014 року, що підтверджується меморіальним ордером №12053758 від 28.04.2014 року. 28.04.2014 року між управителем ТОВ «ВінІнвестБуд» та [PERSON] було укладено договір «А4/31-1/405 про відступлення майнових прав, яким підтверджено факт повної оплати вартості спірної квартири (а.с 25-26). 29.04.2014 року управитель ТОВ «ВінІнвестБуд» надав довідку для подальшого оформлення права власності та закріплений за довірителем [PERSON] обєкту інвестування - квартири [ADDRESS] . Право власності було зареєстровано за відповідачем 08.05.2014 року, що підтверджується свідоцтвом та витягом з ДРРПНМ. Так, норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. За таких обставин, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї. Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц та підтверджений Великою Палатою Верховного Суду в ухвалі від 09 вересня 2020 року у справі № 14-127цс20. Крім того, належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність. При вирішенні спору про порядок виконання подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном. Така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 7 жовтня 2020 року у справі № 205/5882/18. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 22-24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 Сімейного Кодексу України та ст. 372 Цивільного Кодексу України. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Відповідно до статті 65 СК України дружина і чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають у обох із подружжя, а тому якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується наявними у справі доказами, такі боргові зобов`язання повинні ураховуватися при поділі майна подружжя. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13. Виконання кредитних зобов`язань, які виникли у обох з подружжя, за рахунок особистих коштів одного з них (у тому числі і частково) може бути підставою для вимог до іншого подружжя, в тому числі і за правилами статті 544 ЦК України. Так, відповідно до статті 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Якщо один із солідарних боржників не сплатив частку, належну солідарному боржникові, який у повному обсязі виконав солідарний обов`язок, несплачене припадає на кожного з решти солідарних боржників у рівній частці. Зазначена компенсація може бути стягнута лише у разі погашення за особисті кошти кредитної заборгованості, що узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеним у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16 та постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 712/6574/16-ц (провадження № 61-17824св18). За викладених обставин, суд дійшов висновку, що право позивача порушене, тому порушене право підлягає захисту, а тому відповідач повинен сплатити на користь позивача суму в розмірі 28799,32 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, витрати на оплату судового збору в розмірі 1211,20 грн. слід стягнути з відповідача на користь позивача. Щодо вимоги позивача про відшкодування витрат на оплату правничої допомоги в розмірі 3000,00 грн., то вона підлягає задоволенню з таких підстав. За ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу. Положенням п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Слід відзначити, що витрати на професійну правничу допомогу є видом судових витрат і всі норми процесуального кодексу, які стосуються судових витрат відносяться також до витрат на професійну правничу допомогу. Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Витрати повинні бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволені таких вимог. До суду на підтвердження витрат на правову допомогу позивачем надано: договір про надання правової допомоги від 16.04.2024 року (а.с. 62), акт/звіт виконаних робіт по договору від 16.04.2024 року (а.с. 62 зворіт), квитанцію до прибуткового касового ордера №1 від 08.05.2024 року (а.с. 63). Згідно з п. 4.1. договору про надання правової допомоги, вартість послуг узгоджується сторонами у формі заявок на надання юридичної допомоги, які є невід`ємними додатками до договору. Сума, визначена договором про надання юридичної допомоги є винагородою за надання юридичної допомоги. Відповідно до акту/звіту виконаних робіт по договору від 16.04.2024 року адвокатом було надано наступні юридичні послуги, на які витрачено 8 годин 45 хвилин, а саме: консультація - спілкування з клієнтом з метою з`ясування його позиції щодо спору, роз`яснено, які докази слід зібрати, ознайомлення з документами, які надані клієнтом, складено та погоджено з клієнтом позов. З урахуванням зазначеного, суд вважає, що розмір понесених позивачем витрат на правничу допомогу адвоката у сумі 3000 грн. є таким, що відповідає дійсності, тому слід стягнути з відповідача на користь позивача понесені витрати на правничу допомогу по даній справі в сумі 3000 грн., саме такий розмір витрат на правничу допомогу відповідає критерію реальності таких витрат та розумності їхнього розміру. На підставі викладеного та

Outcome: approved