Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-30 00:00:00

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом до [PERSON] , в якому просить зобов`язати [PERSON] , проживаючого в квартирі за адресою: [ADDRESS] , усунути перешкоди в користуванні квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] та належить на праві приватної власності Товариству з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ПОЗИКА», шляхом його виселення. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 07 вересня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено Договір про надання споживчого кредиту № 11211525000. Виконання усіх грошових зобов`язань по даному Договору забезпечувалось Іпотечним договором № 63122 від 07.09.2007 року, у відповідності до якого Іпотекодавець [PERSON] передав в іпотеку нерухоме майно двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Зазначене нерухоме майно на підставі вищевказаного іпотечного договору було передано в іпотеку Акціонерному комерційному інноваційному банку «УкрСиббанк». Даний договір було посвідчено приватним нотаріусом Рівненськогоміського нотаріального округу Олинець А. М., на підставі ст. 73 Закону України «Про нотаріат» та у зв`язку з посвідченням даного договору накладено заборону на відчуження зазначеного в іпотечному договорі нерухомого майна, що належить [PERSON] до припинення дії іпотечного договору та зареєстровано в реєстрі за № 4533. На підставі розділу 6 договору про надання споживчого кредиту № 11211525000 строк платежу з кредитом настав 11.09.2009 року. У зв`язку з невиконанням умов Договору 15 лютого 2010 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Стрільчуком М. М. на підставі ст. 87 Закону України «Про нотаріат» та пункту 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою КМУ № 1172 від 29.06.1999 р. було видано виконавчий напис про звернення стягнення на двокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] , [INFO] , паспорт серії [NUMBER] , виданий 03.10.1997 року Млинівським РВ УМВС України в Рівненській області, РНОКПП [NUMBER] . 08 грудня 2018 року між ПАТ «УкрСиббанк» в якості продавця та ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» в якості покупця було укладено Договір купівлі прав вимоги за кредитами (включаючи кредитні зобов`язання [PERSON] ), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д. Г. та зареєстрований в реєстрі за № № 2949 та 2950. 11 липня 2018 року між Публічним акціонерним товариством «ДЕЛЬТА БАНК» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» було укладено Договір купівлі-продажу майнових прав № 667/К, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І. В. та зареєстрований в реєстрі за № 678. 15.07.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ПОЗИКА» було укладено Договір купівлі-продажу квартири (серія і номер 186, виданий 15.07.2021 року, витяг № 266053843), у відповідності до якого Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ПОЗИКА» набуло право власності на об`єкт нерухомого майна, а саме: двокімнатну квартиру загальною площею 47.2 кв. м., житловою 26.7 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно отриманої Довідки ЦНАП № 24443 від 04.10.2023 року щодо зареєстрованих осіб за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані громадяни відсутні, проте фактично проживає відповідач у справі [PERSON] . Останній не є ні власником, ні співвласником, ні користувачем такого майна. На вимоги про виселення з квартири, яка належить ТОВ «ФК «Позика», відповідач не реагує та продовжує незаконно користуватсь квартирою. Ухвалою суду від 19 лютого 2024 року прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі, перше судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 13 березня 2024 року з повідомленням (викликом) сторін, визначено сторонам строк для подання відзиву на позов, відповіді та заперечень. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з"явилась, подала до суду заяву, у якій просила справу розглянути в її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання повторно не з"явився, жодних заяв чи клопотань від нього не надходило. Враховуючи, що відповідач про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, шляхом направлення судових повісток, а також те, що представник позивача не заперечує проти заочного вирішення справи, відповідач відзив не подав, наявні всі умови, встановлені ст. 280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення. Суд ухвалив, здійснювати заочний розгляд справи. Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, з"ясувавши фактичні обставини, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного. Як вбачається з позовної заяви 07 вересня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено Договір про надання споживчого кредиту № 11211525000. Виконання усіх грошових зобов`язань по даному Договору забезпечувалось Іпотечним договором № 63122 від 07.09.2007 року, копія якого міститься в матеріалах справи, та у відповідності до якого Іпотекодавець [PERSON] передав в іпотеку нерухоме майно двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Зазначене нерухоме майно на підставі вищевказаного іпотечного договору було передано в іпотеку Акціонерному комерційному інноваційному банку «УкрСиббанк». Даний договір було посвідчено приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Олинець А. М., на підставі ст. 73 Закону України «Про нотаріат» та у зв`язку з посвідченням даного договору накладено заборону на відчуження зазначеного в іпотечному договорі нерухомого майна, що належить [PERSON] до припинення дії іпотечного договору та зареєстровано в реєстрі за № 4533. Як встановлено судом із копії виконавчого напису від 15.02.2010 року на підставі розділу 6 договору про надання споживчого кредиту № 11211525000 строк платежу з кредитом настав 11.09.2009 року. У зв`язку з невиконанням умов Договору 15 лютого 2010 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Стрільчуком М. М. на підставі ст. 87 Закону України «Про нотаріат» та пункту 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою КМУ № 1172 від 29.06.1999 р. було видано виконавчий напис про звернення стягнення на двокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] , Із позовної заяви встановлено, що 08 грудня 2018 року між ПАТ «УкрСиббанк» в якості продавця та ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» в якості покупця було укладено Договір купівлі прав вимоги за кредитами (включаючи кредитні зобов`язання [PERSON] ), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д. Г. та зареєстрований в реєстрі за № № 2949 та 2950. 11 липня 2018 року між Публічним акціонерним товариством «ДЕЛЬТА БАНК» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» було укладено Договір купівлі-продажу майнових прав № 667/К, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І. В. та зареєстрований в реєстрі за № 678. З матеріалів справи вбачається, що 15.07.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ПОЗИКА» було укладено Договір купівлі-продажу квартири (серія і номер 186, виданий 15.07.2021 року, витяг № 266053843), у відповідності до якого Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ПОЗИКА» набуло право власності на об`єкт нерухомого майна, а саме: двокімнатну квартиру загальною площею 47.2 кв. м., житловою 26.7 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Як вказує позивач, згідно отриманої Довідки ЦНАП № 24443 від 04.10.2023 року щодо зареєстрованих осіб за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані громадяни відсутні, проте фактично проживає відповідач у справі [PERSON] . Останній не є ні власником, ні співвласником, ні користувачем такого майна. На вимоги про виселення з квартири, яка належить ТОВ «ФК «Позика», відповідач не реагує та продовжує незаконно користуватись квартирою. Згідно з ч.1 ст. 4, ч.1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи із наведених вище процесуальних норм та роз`яснень, Позивач посилається на наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, сформованого 15.07.2021 року Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щелковим Д. М. за № 266053843, ТОВ «ФК «Позика» є власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі Договору купівлі -продажу, зареєстрованого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щелковим Д. М. в реєстрі за № 186. Як зазначає Позивач, в квартирі фактично проживає Відповідач у справі [PERSON] . Останній не є ні власником, ні співвласником, ні користувачем такого майна. На вимогу Позивача про виселення з вказаної квартири Відповідач не реагує, зустріче з представниками Власника уникає, при цьому проживає та незаконно користується квартирою. Згідно з ч. ч.1 та 2 ст. 321 Цивільного кодексу право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом. Європейський суд з прав людини вказує, що найважливішою вимогою ст.1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (рішення від 24.04.2014 у справі «Budchenko v. Ukraine»). Відповідно до ст.15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. У спірних правовідносинах права Позивача, як власника квартири, захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. ЄСПЛ зауважує, що ст.1 Першого протоколу до конвенції містить 3 окремі норми: перша, що виражається в першому реченні абз.1 та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в абз.2, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога ст.1 Першого протоколу до конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу в право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності у розумінні конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі ст. 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, до якої прагнуть (рішення від 23.01.2014 у справі «East West Alliance limited v. Ukraine», пп.166-168). Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або длязахисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. У постанові ВП ВС від 13.10.2020 року у справі № 447/455/17 зроблено наступні правові висновки: «При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Можна зробити висновок, що законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України. У рішеннях Конституційного Суду України N 4-зп від 3 жовтня 1997 року у справі за конституційним зверненням [PERSON] щодо офіційного тлумачення частини п`ятої статті 94 та статті 160 Конституції України (справа про набуття чинності Конституцією України) №18/183-97 та № 5-рп/2012 від 13 березня 2012 року у справі за конституційним зверненням громадянки [PERSON] щодо офіційного тлумачення положення частини четвертої статті 3 Закону України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (справа про заборону розірвання договорів інвестування житлового будівництва) № 1-7/2012 зазначено, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.» Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6- 2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6- 13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61- 29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61- 17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будьякий час. При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду. За вказаних обставин, оскільки Відповідач використовує спірну квартиру без законних підстав, а Позивач - ТОВ «ФК «ПОЗИКА» - позбавлений можливості реалізувати своє право користування і розпорядження майном, як закріпленим за ним власником, порушене право позивача підлягає захисту шляхом задоволення позову про зобов`язання звільнення Відповідачем вказаного житлового приміщення, а саме квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при зверненні до суду з цим позовом був сплачений судовий збір в розмірі 2422,40 грн., який підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved