Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Подільського районного суду міста Києва із вказаним позовом, зазначивши, що 11.06.2016 Подільським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві між ним та відповідачкою був зареєстрований шлюб, про що було складено актовий запис №301. Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 10.06.2024 шлюб між ними розірвано. Від шлюбу у сторін є спільний син [PERSON] , [INFO] , який з листопада 2021 року постійно проживає з позивачем та має із ним сталий соціальний зв`язок. Позивач добросовісно виконує свої батьківські обов`язки, створює для дитини всі необхідні умови для проживання та розвитку, забезпечує усім необхідним та піклується про культурний розвиток та належний відпочинок дитини. Оскільки відповідачка ухиляється від належного виконання своїх батьківських обов`язків, бачить сина нечасто, постійно проживає в орендованій квартирі, яка не має належних умов для розвитку дитини, вирішити питання щодо визначення місця проживання дитини у добровільному порядку немає можливості, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду із вказаним позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.07.2024 головуючи суддею у справі визначено Ковбасюк О.О . Ухвалою суду від 08.07.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Позивач в підготовче судове засідання не з`явився, його представником подано до суду заяву про розгляд справи без участі його та позивача, в якій він також підтримав позовні вимоги. Відповідачка у підготовче судове засідання не з`явилася, подала до суду клопотання про проведення підготовчого судового засідання за її відсутності, у якій вона також визнала позовні вимоги, не заперечуючи щодо визначення місця проживання їхньої дитини разом із батьком. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, направив до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, а також надав до суду висновок органу опіки та піклування Подільської районної у місті Києві державної адміністрації щодо розв`язання даного спору. З огляду на наведене, суд провів судове засідання без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Відповідно до положень ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення суду у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє. Ураховуючи те, що відповідач визнала позов, що вбачається зі змісту її письмової заяви, і таке визнання позову не суперечить закону, суд, враховуючи положення ч. 3, 4 ст. 200, ст. 206 ЦПК України, а також наявний в матеріалах справи висновок органу опіки та піклування Подільської районної у місті Києві державної адміністрації щодо вирішення даного спору вважає за можливе розглянути справу у даному підготовчому судовому засіданні та ухвалити рішення у справі. Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно оцінивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 11.06.2016 Подільським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, про що складено актовий запис №301. Від шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Згідно з рішенням Подільського районного суду міста Києва від 10.06.2024, ухваленим у справі №758/5448/24, шлюб між сторонами розірвано. Встановлено також, що з листопада 2021 року та після розірвання шлюбу дитина постійно проживає разом з позивачем за адресою [ADDRESS] , однак у добровільному порядку визначення місця проживання дитини між батьками не вирішувалось. В своєму позові позивач зазначає, що добросовісно виконує свої батьківські обов`язки, створює для дитини необхідні умови для проживання та розвитку, забезпечує усім необхідним та піклується про культурний розвиток та належний відпочинок дитини. Судом приймаються до уваги такі його доводи, оскільки вони підтверджується наявними в матеріалах справи письмовими доказами. Так, із матеріалів справи вбачається, що позивач разом із сином проживає у квартирі за адресою [ADDRESS] , яка належить на праві власності матері позивача [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01.07.2024. Встановлено також, що у квартирі наявні всі необхідні умови для комфортного проживання та гармонійного розвитку дитини, дитина має окрему кімнату, одяг, іграшки та інші речі, які позитивно сприяють його розвитку. Дитина навчається в Початковій школі «Дивоцвіт» Подільського району міста Києва, що підтверджується довідкою №88 від 12.06.2024, виданою директором школи Денисюк Л . Крім того, в матеріалах справи наявний висновок психолога, складений за результатами оцінки психоемоційного стану [PERSON] , [INFO] , та оцінки його дитяче - батьківських відносин. Як було встановлено психологом та зазначено у вказаному висновку, дитина батьку довіряє, відкрито звертається до нього з проханням, почуває себе захищеним. За результатами діагностики було зроблено висновок про те, що у Матвія з батьком встановлені емоційно близькі та довірливі стосунки, хлопець демонструє можливість виражати свої потреби, відчуває себе в безпеці, готовий проявляти власні емоції. Матвій має до батька сформовану позитивну родинну прив`язаність. Разом із цим, при спробах моделювати ситуації взаємодій «мама - дитина» Матвій уникав та не відтворював взагалі позицію мами у методиках та спілкуванні, у зв`язку з чим психолог дійшов висновку, що у дитини відсутнє розуміння та образ таких відносин. Вирішуючи обґрунтованість позовних вимог, суд також враховує наступне. Відповідно до ст. 51 Конституції України кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст. 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в сімейне життя, крім випадків встановлених Конституцією України. Положеннями ч. 6 ст. 7 СК України передбачено, що жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Згідно з ч. 7, 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 11 Закону «Про охорону дитинства» встановлено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно зі ст. 9 Конвенції про права дитини держава повинна забезпечувати, щоб дитина не розлучалась з батьками проти її бажанню. Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Таким чином, законодавством визначена рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини та, відповідно, рівність прав та обов`язків дитини щодо батьків, а також те, що визначальну роль при вирішенні питань про місце проживання дітей з одним з батьків повинні відігравати найкращі інтереси дитини. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини. Вони зобов`язані піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіті, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Забороняються фізичні покарання дитини батьками. Згідно із ст. 155, 157 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, а також, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. У силу частини першої статті 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. При вирішенні спору суд, відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, бере до уваги наступний правовий висновок, висловлений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 17.10.2018 у справі № 402/428/16-ц. Міжнародні та національні норми не містять положень, які наділяли б будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Відповідна правова позиція висловлена Верховним судом у постанові від 14.04.2021 у справі № 716/591/19. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.02.2019 у справі №377/128/18 вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». Як встановлено судом із досліджених доказів, з листопада 2021 року, тобто тривалий час, малолітній [PERSON] , [INFO] , проживає разом із батьком, активну участь у навчанні та вихованні сина приймає саме батько, він піклується про належне матеріальне забезпечення життя дитини та її гармонійний особистісний розвиток. З`ясовано також, що батьком дитини у квартирі за місцем їхнього проживання створені всі належні умови для нормального життя та навчання дитини. Суд наголошує, що існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. За правилами ч.ч. 4-6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Із висновку органу опіки та піклування Подільської районної в місті Києві державної адміністрації №106-6667 від 09.08.2024 вбачається, що вказаний орган опіки вирішив за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з його батьком [PERSON] , [INFO] . Зважаючи на встановлені вище обставини, суд не вбачає підстав для непогодження із висновком органу опіки та піклування, який є достатньо обґрунтованим та не суперечить інтересам дитини. Крім того, судом враховується позиція відповідачки у даній справі, яка не заперечила щодо визначення місця проживання її малолітнього сина разом із позивачем, що вбачається зі змісту її письмового клопотання від 25.07.2024. Із урахуванням вищевказаних обставин у їх сукупності, суд приходить до висновку, що найкращим інтересам дитини відповідатиме її спільне проживання саме з батьком. Разом із цим, суд наголошує на тому, що дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини. Системний аналіз наведених міжнародних правових норм та норм національного законодавства України вказує на те, що питання виховання дитини вирішуються батьками спільно. Мати, яка проживає окремо від дитини, зобов`язана брати участь у її вихованні і має беззаперечне право на особисте спілкування з дитиною, враховуючи його ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дитини до батька, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Батько, який проживає разом з дитиною, не має права перешкоджати матері спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини. Наведене узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 19.01.2022 у справі №189/68/20 (провадження № 61-16244св21). Таким чином, проаналізувавши встановлені вище обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини, виходячи із засад справедливості та захисту прав малолітньої дитини, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню понесені позивачем витрати по сплаті судового збору. Положенням ч. 1 ст. 142 ЦПК України передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Отже, враховуючи, що відповідачка визнала позов, суд вважає за необхідне стягнути з неї на користь позивача витрати по сплаті судового збору в сумі 605,60 грн. та повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, в розмірі - 605,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved