Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-23 00:00:00

Зміст позовних вимог. [PERSON] звернулася з вказаним позовом до суду та просить визнати за нею право власності на домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] і складається з будинку (А) 1978 року побудови, загальною площею 115,4 кв.м. із них житлової 62,8 кв.м., допоміжної 52,6 кв.м., двох прибудов (а) та (а1), ганку (а2) та (а3), гаражу (Б) 1982 року побудови, погрібу з шийкою (б) 1981 року побудови, двох сараїв «В» та «Г» 1979 року побудови, убиральні «Д» 1981 року побудови, хвіртки №1, 1985 року побудови, огорожи №2 та №3 1985 року побудови, в порядку спадкування за заповітом після смерті батька, [PERSON] , який помер [INFO] . Посилається на те, що [INFO] в помер її батько [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина. За життя батько склав заповіт в якому все своє майно заповів дочці [PERSON] . Станом на 22.04.2015 заповіт не відмінявся, не перезаповідався, про що свідчить відмітка у заповіті. Мати позивача, як спадкоємець за законом, не обов`язкову частку в спадщині не претендує, заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини не подавала. [PERSON] звернулася до Державного нотаріуса Переяслав-Хмельницької районної державної нотаріальної контори, де їй було оформлено свідоцтво про право на спадщину за заповітом на мотоцикл марки Днепр16, з коляскою, та автомобіль марки АЗЛК. Однак у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок [ADDRESS] ) позивачу було відмовлено, оскільки вона не надала правовстановлюючі документи на будинок. В суді представник [PERSON] адвокат Васюхно В.О. підтримав позовні вимоги просив їх задовольнити. Представник відповідача, Переяславської міської ради направив на адресу канцелярії суду заяву в якій просили здійснити розгляд справи без участі представника. Позовні вимоги визнали в повному обсязі. Третя особа [PERSON] до суду не з`явилась. На адресу суду надіслала заяву в якій просила розглянути справу без її участі. Зазначила, що не заперечує проти задоволення позовних вимог. З письмових доказів наданих суду встановлено наступне. Факт володіння померлим [PERSON] житловим будинком [ADDRESS] позивач підтверджує свідоцтвом на забудову індивідуальної садиби Виконавчого комітету Переяслав-Хмельницької районної ради депутатів трудящих Київської області від 15.06.1973р. №135; Актом про відведення в натурі присадибної земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку; ксерокопією технічного паспорта на житловий будинок садибного типу [ADDRESS] , планом, технічною характеристикою та характеристикою до нього. Своє право на спадщину позивач [PERSON] підтверджує копією свідоцтва про смерть [PERSON] Серії [NUMBER] , виданого Виконавчим комітетом Стовп`язької сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області 02.04.2015; ксерокопією заповіту; ксерокопією Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 41625624 від 26.09.2015; постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії державного нотаріуса Переяслав-Хмельницького районної державної нотаріальної контори Київської області № 14026/02-31 від 18.11.2015; копією свого паспорта; матеріалами спадкової справи №395/2015 заведеної після смерті [INFO] [PERSON] . Суд приймає подані позивачем докази, вважає їх належними, допустимими, достовірними, а їх сукупність достатньою для встановлення обставин, що мають значення для справи. Застосовані норми права та висновки суду. Зважаючи на те, що правовідносини, що виникли між сторонами по справі регулюються нормами глав 84, 86, 87 Цивільного кодексу України, суд дійшов висновку про необхідність їх застосування. Відповідно до вимог п. 2 Постанови ПВС України № 7 від 30.05.2008 року Про судову практику в справах про спадкування, особа може звернутися до суду з вимогою про визнання права на спадщину за правилами позовного провадження у разі відмови нотаріуса в оформлення права на спадщину. В силу вимог ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.4 ст.3 Закону України „Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, за умови, якщо державна реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. За правилами ч.3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-ІV від 01 липня 2004 року речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення та на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Виникнення права власності на житловий будинок не залежить від державної реєстрації цього права. Державна реєстрація лише підтверджує (закріплює) право власності на нерухоме майно. З врахуванням вищезазначеного, суд дійшов висновку, що нездійснення спадкодавцем державної реєстрації права власності на будинок не позбавляє його спадкоємців права на нього, як частину спадкового майна, та оформлення такого права відповідно до вимог закону. Відповідно до п.3.2 розділу 3 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Держбуду України 24.05.2001 р. № 127, не належать до самочинного будівництва, зокрема, індивідуальні (садибні)\~ житлові будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року. Згідно зі ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч.3\~ст.1268\~ЦК України\~спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до вимог ч.1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадкові відносини виникають з моменту відкриття спадщини. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (30.03.2015). Спадкоємство здійснюється, в даному випадку, за заповітом. Спадкоємець (заявник) спадщину прийняв, оскільки фактично вступила в управління (володіння) спадковим майном та подала до державної нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Із спадкової маси, заявником фактично були прийняті транспортні засоби мотоцикл марки Днепр16, з коляскою, та автомобіль марки АЗЛК. Житловий будинок садового типу із господарськими будівлями та спорудами не був прийнятий у спадщину з підстав відсутності правовстановлюючих документів на нього, що зазначено в постанові нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій. При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України, чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів. При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове нерухоме майно судам необхідно з`ясовувати: 1) правовий режим земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно (будинок, споруда); 2) чи отримано спадкодавцем дозволи на спорудження будинку, чи затверджено проект на спорудження будинку; 3) коли спадкодавцем було завершено спорудження будинку; 4) чи дотримано при будівництві проекту на спорудження будинку, вимог державних протипожежних, санітарних норм; 5) чи посвідчено право власності на нерухоме майно в установленому законом порядку на час виникнення права власності. Встановлення судом часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно. Відповідно до абзацу третього частини другої статті 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно з частиною третьою статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до частини четвертої статті 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Міністерстві юстиції України від 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з наступними змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. Таким чином, при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків. Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року у справі № 6-137цс13 та у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 559/375/16-ц (провадження № 61-31049св18). Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (пункт 4 Інструкції), у тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (пункт 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались як акти органів влади (публічні акти), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Відтак, згідно запису у погосподарській книзі №14 (2011-2015р.) особового рахунку № [NUMBER] , батько позивача був будинковолодільцем спірного будинку. Садовий будинок та прибудинкові споруди зводились з 1978 по 1985 роки. Відповідно до пункту 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року № 127, не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року. Згідно з пунктом 3.1 Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків І та ІІ категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 24 червня 2011 року № 91, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. При цьому документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта (індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, громадські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року) не подається виходячи з положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Таким чином, індивідуальні житлові будинки, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію, у тому числі по окремо визначеній «спрощеній» процедурі. Єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатами його технічної інвентаризації. Дослідивши матеріали справи, врахувавши позицію сторін, зокрема визнання позову з боку відповідача яка не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб (ч.4 ст. 206 ЦПК України), суд вважає, що в зв`язку з відсутністю необхідних документів для оформлення спадщини після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , в нотаріальному порядку позивач не може оформити спадщину, тому позов необхідно задовольнити та визнати за нею право власності на домоволодіння що складається із житлового будинку та прибудинкових споруд в порядку спадкування за законом після смерті її батька [PERSON] , якому належало спірне майно на праві власності. Щодо вирішення питання судових витрат, то в ході судового засідання представник позивача-адвокат Васюхно В.О. просив судові витрати залишити за [PERSON] та з відповідача не стягувати, тому суд вважає, що судові витрати, сплачені позивачем при подачі позову до суду, слід залишити за останнім. На підставі\~викладеного,\~відповідно до\~ст.\~ст.\~328,\~1216,\~1218,\~1261,\~1268,\~1270 ЦК України,

Outcome: approved