Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-08 00:00:00

12.03.2024 до Київського районного суду м. Харкова через систему «Електронний суд» надійшла позовна заява ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» до [PERSON] , в якій представник позивача просить стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 7889, 00 коп. та інфляційні витрати у розмірі 35018, 93 коп., та суму судового збору. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 05.02.2018 року Київським районним судом м. Харкова було задоволено позов Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» (далі Позивач) до [PERSON] (далі Відповідач) про стягнення грошових коштів та призначено до стягнення з Відповідача на користь Позивача завдані збитки в порядку регресу у розмірі 49\~500 грн. 00 коп. та судовий збір у розмірі 1600 грн. 00 коп. Позовні вимоги Позивач обгрунтовує тим, що 29.11.2011 року в м. Харкові по пр. Жуковського, мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Opel», державний реєстраційний номер « [NUMBER] », під керуванням [PERSON] та автомобіля «Mitsubishi» завдано механічних пошкоджень із матеріальними збитками для Позивача. Відповідно до постанови Київського районного суду м. Харкова від 13.02.2012 року, Відповідача було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення. Вищевказані обставини встановлені рішенням суду, відтак відповідно до 4 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню. Приватне акціонерне товариство «Українська пожежно-страхова компанія» звернулося до відділу державної виконавчої служби із заявою про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення заборгованості у примусовому порядку. 31.05.2023 року державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №56347769 у зв`язку з фактичним виконанням рішення суду 05.02.2018 року в повному обсязі. Позивач має право на стягнення з Відповідача суми інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу за весь час прострочення, починаючи з наступного дня винесення рішення суду по справі №640/16870/17 06.02.2018 року та до дня виконання грошового зобов`язання в повному обсязі 30.05.2023 року. Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.03.2024 справу передано для розгляду судді Зубу Г.А. 25.03.2024 судом здійснено електронний запит до Реєстру територіальної громади міста Харкова для встановлення місцеперебування відповідача, відповідь на який надано до суду\~25.03.2024. Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова від 01.04.2024 позовну заяву залишено без руху. 03.04.2024 до суду надійшла заява про усунення недоліків. Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 24.04.2024\~позовну заяву\~прийнято до розгляду та відкрито\~спрощене позовне провадження у справі.\~\~ Представник позивача\~\~в судове засідання\~\~не з`явився, про час, день та місце розгляду справи\~\~повідомлений у встановленому законом порядку, надав до суду заяву, в якій просить розгляд справи проводити у його відсутність, позовні вимоги підтримує, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце судових засідань повідомлявся у встановленому законом порядку, на підтвердження чого в матеріалах справи наявна поштова кореспонденція, яка повернута оператором поштового зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою. Заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у її відсутність до суду не надходило. Відзиву на позовну заяву не подано. Відповідно до пункту 3 частини 8\~статті 128 ЦПК України\~днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Відповідно до ч.2\~ст.191 ЦПК України\~у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Беручи до уваги ч.1\~ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що відповідач обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання, суду не надав, в силу положень\~ст. 223 ч. 1 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідача. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про місце і час судового засідання, суд розглядає справу у відсутності відповідача та згідно ч.4\~ст.223 ЦПК України\~\~постановляє заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням\~ст. 280 ЦПК України. Відповідно до вимог ч.2\~ст.247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові заяви по суті справи, докази наявні в матеріалах справи\~\~та оцінивши їх у сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Судом встановлено, що 29.12.2011 року о 01.00 год. [PERSON] керував автотранспортним засобом «Опель-Астра» д.н. [NUMBER] по пр. Жуковського в районі будинку №5 в м. Харкові при винекненні перешкоди для руху, не прийняв заходів для зменшення швидкості руху або безпечного об`їзду перешкоди, внаслідок чого сталось зіткнення з автотранспортним засобом «Міцубісі» д.н. [NUMBER] під керуванням [PERSON] , крім цього водій [PERSON] знаходився в стані алкогольного сп`яніння, чим порушив 1.5, 16.11 ПДР. ДТП мало місце з вини відповідача та іншого учасника руху [PERSON] , що підтверджується постановою Київського районного суду м. Харкова від 13.02.2012 року, яка була залишена без змін постановою Апеляційного суду Харківської області від 14.03.2012 року, але провадження по справі відносно обох учасників, в т.ч. позивача за ст. ст. 124, 130 ч.1 КУпАП було закрито у зв`язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення, що є нереабілітуючою обставиною. Водій пошкодженого автомобілю [PERSON] звернувся до позивача з заявою-повідомленням, а в подальшому з позовом до суду. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 05.12.2014 року позовні вимоги [PERSON] було задоволено частково, та стягнуто з позивача на його користь матеріальну шкоду в розмірі 50000 грн., з [PERSON] матеріальну шкоду в розмірі 61671, 49 грн., та вирішено питання про розподіл судових витрат. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 07.04.2015 року вказане рішення було змінено в частині стягнення з позивача на користь [PERSON] відшкодування майнової шкоди в розмірі 49500 грн. Ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.08.2015 року рішення Апеляційного суду Харківської області від 07.04.2015 року було залишено без змін. На виконання вказаного рішення Апеляційного суду Харківської області від 07.04.2015 року та службової записки 16.01.2016 року позивачем було перераховано [PERSON] кошти в розмірі 49500,00 грн. В подальшому, ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» звернулось з позовом до [PERSON] про відшкодування збитків в порядку регресу. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 05.02.2018, позов Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» до [PERSON] про відшкодування збитків в порядку регресу задоволено.\~Стягнуто з [PERSON] , [INFO] , на користь приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія», код ЄДРПОУ 20602681, страхове відшкодування за завдані збитки в порядку регресу в розмірі 49 500 (сорок дев`ять тисяч п`ятсот) гривень 00 коп. Стягнуто з [PERSON] , [INFO] , на користь приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія», код ЄДРПОУ 20602681, судові витрати в розмірі 1600 (одна тисяча шістсот)гривень 00 коп. Згідно з ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, всі вищевикладені обставини, встановлені рішенням Київського районного суду м. Харкова від 05.02.2018, яке набрало законної сили, не доказуються, оскільки інше не встановлено законом. На виконання зазначеного рішення суду Київським районним судом м. Харкова 20.03.2018 видано виконавчий лист №640/16870/17, та відкрито виконавче провадження № 56347769, яке постановою державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ботманом П.Д. від 31.05.2023 закінчено. Відповідно до ч. 1 ст. 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Згідно ч. 2 ст. 4 ЦК України основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною другою статті 509ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. За змістом статей 524, 533-535 і 625ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Наведене вище узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18), від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (14-16цс18). Згідно з частиною другою статті 625ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на не договірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом статті 625ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року у справі № 204/3530/17 (провадження № 61-10592св20) зазначено: «у контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Отже, у частині другій статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Нарахування трьох процентів річних є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Вимагати сплати суми боргу з врахуванням трьох процентів річних є правом кредитора, яким він наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу. З ухваленням рішення про стягнення боргу зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося, тому кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання, підтвердженого судовим рішенням, до моменту його повного виконання і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову». Так, позивач просить стягнути з Відповідача суму інфляційних втрат у розмірі 35018, 93 грн. та трьох процентів річних від простроченої суми боргу у розмірі 7889, 00 грн., за весь час прострочення, починаючи з наступного дня винесення рішення суду по справі №640/16870/17 06.02.2018 та до дня виконання грошового зобов`язання в повному обсязі 30.05.2023. З наданих до суду доказів, вбачається що відповідач прострочив виконання зобов`язання та судового рішення, що дає підстави для нарахування 3 % річних та інфляційних втрат на суму боргу, відповідно до статті 625 ЦК України. Відповідно до ст. 257 ЦК України, для стягнення індексу інфляції та 3% річних застосовується загальна позовна давність в\~3 роки. Разом з цим, Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався. Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.\~\~ Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»). Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 натупного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Крім того, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений ЦК України, зупиняється на строк дії такого стану (п. 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України). Однак, згідно п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). \~ \~ \~ \~Рекомендаціями Верховного\~Суду України\~щодо порядку\~застосування індексів\~інфляції при\~розгляді судових\~справ,\~даних у\~листі Верховного\~Суду України\~№ 62-97р\~від 03.04.1997\~р.,\~відповідно до\~яких визначення\~загального індексу\~за певний\~період часу\~здійснюється шляхом\~перемноження помісячних\~індексів,\~тобто накопичувальним\~підсумком.\~Його застосування\~до визначення\~заборгованості здійснюється\~за умов,\~якщо в\~цей період\~з боку\~боржника не\~здійснювалося платежів,\~тобто розмір\~основного боргу\~не змінювався.\~У випадку,\~якщо боржник\~здійснював платежі,\~загальні індекси\~інфляції і\~розмір заборгованості\~визначаються шляхом\~множення не\~за весь\~період прострочення,\~а виключно\~по кожному\~періоду,\~в якому\~розмір заборгованості\~не змінювався,\~зі складанням\~сум отриманих\~в результаті\~інфляційних збитків\~кожного періоду.\~ При цьому сума боргу, яка виникла з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу виникла з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця.\~ Таким чином, враховуючи вищевказані перехідні положення ЦК України, позовні вимоги підлягають задоволенню частково, та стягненню підлягають інфляційні витрати за період з лютого 2018 року по лютий 2022 року у розмірі 16725, 08 грн. (49500, 00*1,33788043 49500, 00), та 3% річних за 1479 днів прострочення (з 06.02.2018 по 23.02.2022) у розмірі 6017, 30 грн.(49500, 00*0,03*1479:365). У відповідності до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 82 ЦПК України передбачені підстави звільнення від доказування, зокрема, в ч.1 зазначеної статті визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ч. 1, 2, 5\~ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.\~\~Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державахучасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, №63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.). Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Матеріали справи свідчать про те, що позовні вимоги ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» задоволені частково (з 42907, 93 грн. до 22742, 38 грн.). При подачі позовної заяви позивачем було сплачено 2422, 40 грн. судового збору, тому підлягає стягненню розмір стягнутого судового збору на користь позивача за подачу позову у розмірі 1283, 94 грн. (22742, 38*2422, 40/42907, 93). На підставі викладеного,

Outcome: partial