Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-07 00:00:00

У квітні 2024 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що не прийняв спадщину, відкриту після смерті [INFO] матері [PERSON] , а також про визнання за позивачем права власності в порядку спадкування за законом на земельну ділянку площею 6,6330 га (кадастровий № 2322188600:01:001:0253) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Степненської сільської ради Запорізького району Запорізької області, що належала [PERSON] , померлій [INFO] . Позов обґрунтований тим, що після смерті матері позивачки [PERSON] [PERSON] , яка померла [INFO] , відкрилась спадщина у вигляді вищевказаного майна. Позивачка, як спадкоємець за законом першої черги, протягом шестимісячного строку з дня відкриття спадщини звернулась до нотаріальної контори для подання заяви про прийняття спадщини. Однак, при оформленні спадкових прав з`ясувалось, що на момент відкриття спадщини за адресою проживання померлої матері в [ADDRESS] , був зареєстрований відповідач її син [PERSON] , але за місцем реєстрації фактично на час відкриття спадщини, а саме 14.08.2023 не проживав. Так, відповідач вважається таким, що прийняв спадщину, оскільки був зареєстрований за однією адресою зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та не подав заяву про відмову від спадщини протягом шестимісячного строку з дня відкриття спадщини. Позивачка не погоджується з вказаним фактом, оскільки відповідач фактично не проживав за вказаною адресою, та вважає лише себе спадкоємцем після смерті матері. Відтак позивачка вимушена звернутись до суду із вказаним позовом. Позивач та його представник до суду не з`явились, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені своєчасно та належним чином. Представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, без фіксування процесу технічними засобами. Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, до суду не з`явився. Причини неявки суду не повідомив, заяв та клопотань, відзиву до суду не надавав. На підставі наявних у справі доказів, суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. З урахуванням вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, встановивши обставини і перевіривши їх доказами, приходить до наступних висновків. Відповідно до копії Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 16 серпня 2023 року Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), [INFO] померла [PERSON] , про що 16.08.2023 складено відповідний актовий запис № 1796. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на спадкове майно, у тому числі, у вигляді: земельної ділянки площею 6,6330 га (кадастровий №\~2322188600:01:001:0253) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Степненської сільської ради Запорізького району Запорізької області. Згідно з копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 29.07.1975, [INFO] народився [PERSON] , матір`ю якого вказано [PERSON] . Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого повторно 01.07.2008, [INFO] народилась [PERSON] , матір`ю якої вказано [PERSON] . Судом встановлено, що після смерті [PERSON] , 14.08.2023, [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Ракитянської Т.Г. з заявою про прийняття спадщини за законом, що підтверджується копією матеріалів спадкової справи № 11/2024. Відповідно до матеріалів спадкової справи, крім [PERSON] , спадкоємцем за законом після померлої [INFO] [PERSON] , є її син [PERSON] громадянин Російської Федерації. Згідно з копією довідки Степненської сільської ради Запорізького району Запорізької області від 05.02.2024 № 151, померла [PERSON] , [INFO] , була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 20.04.1999 по день смерті [INFO] . На день смерті разом з померлою були зареєстровані: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] . Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування», справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Відповідно до ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається після смерті особи. Згідно зі ст. 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно з ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Згідно з п. 3.21, 3.22 гл. 10 р. II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Положення ч. 3 ст. 1268 ЦК України вказують на необхідність для прийняття спадщини саме постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не реєстрації їх місця проживання за однією адресою, що за певних обставин може бути відмінним один від одного (постанова Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17, від 12 січня 2022 року у справі № 446/53/16-ц). Верховний Суд зауважує, що, якщо особа (спадкоємець) не проживала постійно із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що підтверджено належними доказами, то сама по собі реєстрація місця проживання особи разом із спадкодавцем не може свідчити, відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, про своєчасність прийняття спадщини, оскільки не є беззаперечним доказом постійного проживання особи на момент смерті із спадкодавцем за адресою реєстрації (аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19-ц, від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17-ц та від 27 лютого 2019 року у справі №471/601/17-ц). Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] , який хоча і був зареєстрований за однією адресою з померлою [PERSON] , проте не проживав постійно із спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини [INFO] , що підтверджується належними доказами, у тому числі даними паспорту громадянина Російської Федерації [PERSON] , [INFO] . Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідач [PERSON] є таким, що не проживав постійно із спадкодавцем на час відкриття спадщини та не прийняв спадщину, відкриту після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Відтак, судом також встановлено, що позивачка [PERSON] є єдиним спадкоємцем за законом після смерті своєї матері [PERSON] , яка померла [INFO] , оскільки постійно проживала із спадкодавцем на час відкриття спадщини [INFO] та прийняла спадщину після смерті своєї матері [PERSON] , яка померла [INFO] , що підтверджується матеріалами наданої Запорізькою районною державною нотаріальною конторою спадкової справи №\~11/2024. Право власності на земельну ділянку площею 6,6330 га (кадастровий №\~2322188600:01:001:0253) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Степненської сільської ради Запорізького району Запорізької області, зареєстроване за [PERSON] , на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 453646 від 31.07.2009. Згідно з ч. 1 ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з ч. 1 ст. 3, ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація права власності на нерухоме майно є обов`язковою. Право власності, при цьому, виникає з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до п. 37 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою КМУ від 17.10.2011 № 868, правовстановлюючими документами, на підставі яких проводиться реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна, є рішення суду, що набрало законної сили щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», правовстановлюючими документами, на підставі яких проводиться реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна, є рішення суду про визнання права власності на об`єкти нерухомого майна. Таким чином, враховуючи те, що судом встановлено факт неприйняття [PERSON] спадщини після смерті [INFO] матері [PERSON] , а також право позивачки [PERSON] на спадщину, відкриту після смерті її матері [PERSON] та неможливість оформити це право у відповідності до чинного законодавства у нотаріальному порядку, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved