Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-31 00:00:00

[PERSON] звернулася до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації. В обґрунтування позову вказує, що вона є власником квартири [ADDRESS] , відповідно до Договору дарування квартири від 21 березня 2017 року. Після дарування квартири та передачі ключів її син - [PERSON] , відповідач у справі, забрав свої речі та залишив помешкання. Факт його реєстрації у квартирі створює незручності, головна з яких полягає в необхідності сплачувати квартирну плату та оплачувати комунальні послуги з врахуванням Відповідача, який вже довгий час не проживає у квартирі та не бере участі її утриманні. Зазначає, що ніколи не забороняла і не створювала перешкод у проживанні сина у своїй квартирі, а причини його проживання у іншому місці їй не відомі. У зв`язку з чим, відповідно ст. 405,406 ЦК України просить суд визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням із зняттям з реєстрації місця проживання. В судове засідання позивач не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи двічі повідомлений. Причини неявки суду не повідомив, відзиву та заперечень проти позову не надав. Згідно ст. 281 ЦПК України судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Розглянувши надані позивачем докази, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що позивачці [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] . Відповідно до Договору дарування квартири від 21 березня 2017 року. Відповідно матеріалів справи у даній квартирі з 04.02.1994 року зареєстрований також її син [PERSON] . За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Ст.9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування житлом інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом. Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. Відповідно ч.2 ст. 405 ЦПК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72, 405 ЖК України дає підстави для висновку, що член сім`ї власника житла може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше одного року та відсутність поважних причин, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Зазначаючи у позовній заяві про те, що відповідач після дарування їй квартири, покинув місце проживання та тривалий час там не проживає, позивачка [PERSON] не надала суду належних доказів на підтвердження зазначених обставин, зокрема актів про непроживання. Натомість [PERSON] навпаки долучено довідку голови правління ПрАТ «ДПМК № 246 від 20.12.2023 про те, що відповідач [PERSON] мешкає та зареєстрований по [ADDRESS] . Клопотань про виклик свідків які могли б підтвердити факт тривалого непроживання [PERSON] за місцем реєстрації позивачкою не заявлялося. Про наявність будь яких домовленостей між відповідачем і власником житла, згідно наданих матеріалів, суд не повідомлено. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені законом строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач у даній справі не довів. Дана позиція узгоджується з висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №490/12384/16-ц від 24 жовтня 2018 року. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що відсутні підстави відповідно до статей 71, 72, 405 ЖК України для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки він не втрачав інтересу до спірного житла, постійно проживає в ньому та позивачем не доведений факт відсутності відповідача понад встановлені законом строки у жилому приміщенні без поважних причин. Ч.1 ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Ч.1 ст.156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ч.1 ст.405 ЦК України. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейський суд з прав людини вказує, що при розгляді справ про виселення національні суди повинні проаналізувати пропорційність такого заходу (справа «Дакус проти України» рішення 14 грудня 2017 року; справа «Кривіцька та Кривіцький проти України», рішення від 02 грудня 2010 року). Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Докази того, що відповідачем з вчиняються перешкоди у користуванні власником своєю власністю в матеріалах справи відсутні. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло (справа «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03), правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено. Натомість суд зазначає, що відповідно ст. 157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно ч.1 ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Таким чином, у разі систематичного порушення правил співжиття відповідачем і неможливість для інших проживання з ним в одній квартирі, руйнування чи псування жилого приміщення або використання його не за призначенням, власник майна з метою захисту своїх прав може звернутися до суду із позовом про виселення відповідача. Суд також зауважує, що відповідно п.п.5 п. 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 № 265 передбачено право власника житла звернутися до органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) для здійснення зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) за формою згідно з додатком 6 до Порядку, що дозволяє позивачу самостійно здійснити зняття всіх дорослих членів своєї сім`ї, які не є співвласниками, зокрема свого повнолітнього сина, із зареєстрованого місця проживання, у позасудовому порядку. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість та недоведеність позову, що є підставою для відмови в задоволенню позовних вимог повністю. Відповідно ч.1 ст. 141 ЦПК України у зв`язку із відмовою в позові судовий збір покладається на позивача.

Outcome: dismissed