Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 14 травня 2016 року Самбірським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, посилаючись на те, що шлюб із відповідачем виявився невдалим; спільне життя із нею не склалося через відсутність взаєморозуміння та різні погляди на сімейне життя, між ними постійно виникали конфлікти та сварки, що в результаті призвело до фактичного припинення ними шлюбних відносин. Від шлюбу в сторін народилося двоє дітей: дочка [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] , котрі на даний час є неповнолітніми; сторони домовилися, що дочка [PERSON] проживатиме із батьком, оскільки він працевлаштований та зможе забезпечити належні умови її проживання та виховання, оскільки відповідач ніде не працює та не має самостійного доходу, а тому двоє дітей не зможе забезпечити; збереження сім`ї неможливе, шлюб існує формально і подальше перебування у шлюбі суперечить інтересам позивача, а тому [PERSON] просить суд шлюб розірвати та визначити місце проживання неповнолітньої дочки [PERSON] із ним. Позивач у судовому засіданні позов підтримав і пояснив, що немає змісту надавати термін для примирення, так як він із дружиною намагалися налагодити відносини, однак це не дало ніякого результату, наполягав на розірванні шлюбу; крім того просив залишити проживати дочку [PERSON] із ним, так як вони по суті спірних правовідносин добровільно вирішили це питання; відповідач до суду не прибула, подала заяву про розгляд справи без її участі, позов визнала та не заперечила проти розірвання шлюбу; однаково погодилася на те, щоб дочка проживала із батьком; представник третьої особи на виклик до суду також не прибула і телефонограмою повідомила про перебування у черговій відпустці, щодо вирішення спору покладалась на судове рішення. З`ясувавши обставини справи, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд уважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного: Згідно ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідної процесуальної дії. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Тому до ухвалення судового рішення судом роз`яснено позивачу наслідки відповідної процесуальної дії. Також судом установлено, що сторони зареєстрували шлюб 14 травня 2016 року в Самбірському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області. Від шлюбу в сторін народилося дочка [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] , котрі на даний час є неповнолітніми, котрі на даний час є неповнолітніми; спільне життя між сторонами не склалося через відсутність взаєморозуміння та різні погляди на сімейне життя, що призвело до фактичного розірвання шлюбних відносин. Сторони припинили подружні відносини та спільного господарства не ведуть. Згідно ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 112 Сімейного кодексу України встановлено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. При таких дійсних обставинах, що ґрунтуються на наведених нормах закону суд дійшов висновку, що примирення між сторонами неможливе, оскільки як вбачається із позицій сторін їх сім`я розпалася остаточно, а шлюб існує формально; подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам як позивача, так і відповідача; визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб, а також їх неповнолітніх дітей. Разом з тим, сторони вирішили, що дочка [PERSON] залишиться проживати із батьком, а син [PERSON] із матір`ю. Як встановлено судом, як на час пред`явлення позову, так і на час розгляду справи, між сторонами не існувало спору щодо місця проживання малолітніх дітей. Відповідно до положень ст. ст. 160, 161 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У Постанові Верховного суду від 15 січня 2020 року у справі №200/952/18 зазначено, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу; лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Відповідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У відповідності до ст. ст. 3, 6 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Тому, з урахуванням вимог наведених норм, аналізуючи зібрані докази та матеріали справи, які не містять доказів про наявність такого спору між сторонами, позицію учасників про те, що вони дійшли згоди, враховуючи інтереси дітей, суд приходить до переконання визначити місце проживання малолітньої [PERSON] з батьком, - позивачем по справі, що не позбавляє матері [PERSON] права та можливості особистого спілкування з дочкою, обов`язку брати участь в її утриманні та вихованні.

Outcome: approved