Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суд із позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Виноградівської міської ради, про визначення місця проживання дитини. Згідно позовних вимог позивач просив: 1. Визначити місце проживання [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] за конкретною адресою, з врахуванням найкращих інтересів дитини та думки матері. Зобов`язати [PERSON] протягом 10 днів провести реєстрацію місця проживання [PERSON] у державних органах реєстрації і заборонити [PERSON] самостійно змінювати місце проживання [PERSON] . 2. Зобов`язати [PERSON] , як матір дитини повідомляти батька письмово за допомогою електронної пошти на адресу [INFO] про факти захворювання та лікування [PERSON] , про від`їзд (обставини та напрям) дитини за межі міста в якому буде зареєстрована більше ніж на два дні. 3. Заборонити [PERSON] самостійно приймати рішення, без врахування думки батька щодо важливих обставин виховання [PERSON] , а саме: місця навчання, відвідування додаткових занять. Всі важливі рішення щодо виховання [PERSON] повинні бути прийняті одним з батьків в письмовому вигляді з врахуванням думки обох батьків та врахуванням рівності батьків. Позов мотивовано тим, що 14.09.2018 року у Сихівському районному у місті Львові відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області було зареєстровано шлюб між [PERSON] (Відповідачка) та [PERSON] (Позивач). В шлюбі [INFO] народилася донька - [PERSON] (дочка). Шлюб було розірвано 21.01.2022 року Виноградівським районним судом Закарпатської області. Виноградівським судом Закарпатської області від 24.03.2023 року було вирішено задовольнити позов [PERSON] , зобов`язати [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , не чинити перешкоди [PERSON] , [INFO] , у вільному спілкуванні, вихованні та побаченні зі своєю донькою [PERSON] , [INFO] та повідомляти [PERSON] , [INFO] , про місце проживання доньки [PERSON] та про стан здоров`я [PERSON] з наданням медичних документів. Встановити наступні способи участі [PERSON] , [INFO] , у вихованні своєї доньки [PERSON] , [INFO] : - шляхом встановлення систематичних зустрічей кожен другий вікенд (вихідні) місяця з п`ятниці 17:00 год до неділі 18:00 год; - надання можливості спільного відпочинку тривалістю десять днів один раз на кожні шість місяців; - надання можливості щоденного спілкування з використанням відеозв`язку тривалістю 30 хв. Зазначене рішення, яке підтримав суд апеляційної інстанції, набрало чинності 24 жовтня 2023 року. З моменту набрання чинності вже пройшло 6 місяців. Відповідачка жодного разу не дала відеозв`язок з дочкою Позивача, не повідомила про стан здоров`я Естер, не повідомила про місцезнаходження Естер. Та повідомила Позивачу, про те, що не збирається виконувати рішення суду і зробить все, щоб його не виконувати. Оскільки сімейне законодавство передбачає право Позивача спілкуватися зі своєю дитиною та у разі ухилення від надання цього права Відповідачкою - має право на передачу дочки для проживання з ним, з урахуванням інтересів доньки, Позивач вважає за необхідне звертатися до суду з даним позовом та просити визначити конкретне місце проживання його доньки, хоча і з мамою, але зобов`язати Відповідачку повідомляти про місце проживання доньки, та спільно вирішувати, в який садок чи школу буде ходити донька Позивача, та надати йому можливість оплачувати її навчання безпосередньо до закладу освіти - є наразі необхідним. Тому Позивач і звернувся до суду за захистом цих своїх прав в інтересах доньки. Відповідно до ч.4 ст. 159 Сімейного кодексу у разі ухилення від виконання рішення суду особою, з якою проживає дитина, суд за заявою того з батьків, хто проживає окремо, може передати дитину для проживання з ним. Правосуддя у справах про піклування про дитину завжди супроводжується гостроемоційними і мінливими стосунками між батьками, отже, остаточність судового рішення у цій категорії справ є завжди тимчасовою і часто нетривалою. Правосуддя не в змозі регулювати та встановлювати сталі людські стосунки. Зважаючи на вікові зміни дітей, їх розвиток та потреби, кожний із батьків не позбавлений права порушувати у майбутньому питання щодо зміни місця проживання дітей з урахуванням обставин, що матимуть істотне значення. Постанова Верховного Суду від 27 вересня 2023 року у справі No 295/15287/21 (провадження No 61-6482св23) https://reyestr.court.gov.ua/Review/113967280. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Постанова Верховного Суду від 3 травня 2018 року у справі No 607/1091/16-ц (провадження No 61-13272св18) https://reyestr.court.gov.ua/Review/73837289. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено у статті 7 СК України, згідно з якою жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини (далі - Конвенція), яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції). Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, параграф 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Верховний Суд зазначає: "Неактивна участь батька в житті сина спричинена тривалим конфліктом між сторонами, проживанням відповідача на значній відстані від сина та неналежним усвідомленням матір`ю необхідності участі батька у вихованні сина, незважаючи на конфліктні стосунки між сторонами. Після розірвання шлюбу із [PERSON] [PERSON] фактично позбавлений можливості спілкуватися із сином, що призводить до того, що формування ставлення дитини до батька відбувається лише за впливом матері, яка має вкрай неприязні стосунки із відповідачем. Не погоджується Верховний Суд із доводами касаційної скарги щодо втручання у права [PERSON], оскільки її в примусовому порядку було зобов`язано спілкуватися із колишнім чоловіком без її вільної згоди на це, що є втручанням у недоторканність особи, оскільки згідно з частиною першою статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно (крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті), та відповідно до статті 1 Закону України «Про охорону дитинства» контакт з дитиною - це реалізація матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина непроживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їмінформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини. Таким чином, зобов`язання [PERSON] як матері дитини повідомляти батька про факти захворювання та лікування [PERSON], про від`їзд (обставини та напрям) дитини за межі міста Києва більше ніж на два дні не є діянням, спрямованим на обмеження волевиявлення особи, і входить до поняття надання інформації про дитину, що є складовою контакту з дитиною, в розумінні статті 1 Закону України «Про охорону дитинства». При цьому, на думку Верховного Суду, повідомлення батьку про важливі факти із життя дитини не можна розцінювати як обтяжливе зобов`язання. Постанова Верховного Суду від 9 листопада 2020 року у справі No 753/9433/17 (провадження No 61-3462св20) можна ознайомитися за посиланням: https://reyestr.court.gov.ua/Review/92765431. Встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визначення місця проживання малолітнього сина сторін [PERSON] з матір`ю з огляду на те, що батько, хоча й належним чином займається вихованням та утриманням дитини, однак, перешкоджаючи [PERSON] у спілкуванні із сином, позбавляє його як належної опіки і виховання з боку матері, так і порушує їх право на прямі контакти, що суперечить найкращим інтересам дитини. Постанова Верховного Суду від 12 січня 2022 року у справі No 663/724/19 (провадження No 61-15273св21) можна ознайомитися за посиланням https://reyestr.court.gov.ua/Review/102561476. Позивач звертався неодноразово до Відповідачки з проханням надати можливість спілкуватися з донькою, та проведення з донькою часу та повідомлення інформації про стан здоров`я доньки та спільне визначення важливих питань у житті доньки. Однак, Відповідачка не бажає давати Позивачу можливість реалізувати його права. Представником відповідача подано відзив, згідно якого у задоволенні просить відмовити. Доводи відзиву зводяться до наступного. Дійсно з [PERSON] та [PERSON] були одружені, однак вже через декілька місяців після одруження [PERSON] почав спричиняти [PERSON] тілесні ушкодження та чинити психологічний тиск. Одного разу, навіть наносив удари в живіт під час її вагітності. Після того як [PERSON] повідомила його, про вагітність, [PERSON] наносив тілесні ушкодженні в інші частини тіла. [INFO] у Позивача та Відповідача народилась донька [PERSON] . 29 грудня 2021р. [PERSON] звернулась до Виноградівського районного суду Закарпатської області з заявою про розірвання шлюбу. Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 21.01.2022р. шлюб було розірвано. Після цього [PERSON] неодноразово вчиняв кримінальні правопорушення щодо [PERSON] та її рідних, зокрема, пошкодження майна, проникнення на території дворогосподарства за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Виноградівської міської ради Закарпатської області від 22.02.2022р. було відмовлено у встановленні графіка зустрічей (копія рішення додається). Станом на сьогодні дитина перебуває на повному матеріальному забезпеченні [PERSON] . Так, Виноградівським районним судом Закарпатської області було видано судовий наказ про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] (копія наказу додається, оригінал зберігається у Відповідача). Однак, [PERSON] рішення щодо сплати аліментів не виконує більше 2-х років. Виноградівським судом Закарпатської області від 24.03.2023 року було вирішено задовольнити позов [PERSON] , зобов`язати [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , не чинити перешкоди [PERSON] , [INFO] , у вільному спілкуванні, вихованні та побаченні зі своєю донькою [PERSON] , [INFO] та повідомляти [PERSON] , [INFO] , про місце проживання доньки [PERSON] та про стан здоров`я [PERSON] з наданням медичних документів. Встановити наступні способи участі [PERSON] , [INFO] , у вихованні своєї доньки [PERSON] , [INFO] : - шляхом встановлення систематичних зустрічей кожен другий вікенд (вихідні) місяця з п`ятниці 17:00 год до неділі 18:00 год; - надання можливості спільного відпочинку тривалістю десять днів один раз на кожні шість місяців; - надання можливості щоденного спілкування з використанням відеозв`язку тривалістю 30 хв. Зазначене рішення, набрало чинності 24 жовтня 2023 року. З моменту набрання чинності вже пройшло 7 місяців, однак [PERSON] жодного разу не приїхав до місця проживання дитини, достеменно знаючи де вона проживає з метою проведення зустрічей з дитиною 19.04.20214р., 24.04.2024р., 03.05.2024р. були оформлені акти державного виконавця про те, що [PERSON] не з`явився на зустріч з донькою [PERSON] на виконання вищевказаного рішення суду. (копії актів додаються). Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області по справі №299/3559/22 від 07.12.2022р. визначено місце проживання дитини - [PERSON] , [INFO] , - разом із її матір`ю [PERSON] , [INFO] , за місцем проживання матері (копія рішення з кабінету підсистеми електронний суд додається). Відповідно до ч. 4 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Враховуючи вищезазначене, позовні вимоги [PERSON] є необгрунтованими та не відповідають інтересам дитини. Аналіз норм права дає підстави для висновку, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтресів особи, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані особи, яка звернулася до суду за їх захистом , і залежно від установленого вирішити питання про задоволення чдмову у задоволенні позовних вимог. Позивачем по справі не доведено наявність порушення його прав. Позивач [PERSON] у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав та показав, що з квітня 2022 року проживає в США штат Іллінойс . Останній раз доньку бачив у грудні 2021 року. Місце проживання дитини повинно визначатися обома батьками, тому він не хотів би, щоб без його відома змінювалося місце реєстрації дитини. Йому не відомо, де проживає донька. Донька не має зареєстрованого місця проживання. Вимоги позову просив задоволити та з урахуванням того, що наразі донька має зареєстроване місце проживання визначити її місце проживання. У зв`язку з цим уточнив усно вимоги першого пунку позвних вимог. Представник позивача вимоги позову підтримала з підстав, викладених у позовній заяві. Разом з тим зазначила, що наразі дитина зареєстрована, то вимоги першого пункту уточняють. Представник відповідача у позові просила відмовити з підстав, викладених у поданому відзиві. Заслухавши учасників процесу, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Загальними засадами дизпозитивності цивільного судочинства встановленими ст.13 ЦПК України, передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.5 ст.81 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України). Згідно із ч. 4 статті 77 ЦПК України суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 статті 78 ЦПК України). Положеннями статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Виходячи зі змісту статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією. Рішенням ЄСПЛ від 19.04.1993 у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути почуті, тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами. У судовому засіданні належними доказами достовірно встановлено, що [INFO] народилася [PERSON] . Батьками дитини є сторони по справі - [PERSON] та [PERSON] . Вказана обставина стверджується свідоцтвом про народження Серія [NUMBER] від 05.11.2019 року. Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 07.12.2022 року (справа №299/3559/22) за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа Виноградівська міська рада про визначення місця проживання дитини позовні вимоги задоволено, визначено місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] разом з її матір`ю [PERSON] , [INFO] за місцем проживання матері. Рішення вступило у законну силу (а.с. 68-69 зв.). Шлюб між сторонами розірвано у січні 2022 року. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження вказаної обставини. Однак така обставина сторонами не оспорювалося і визнавалася. Крім того про обставину розірвання шлюбу між сторонами 21.01.2022 року вказано у мотивувальній частині рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 07.12.2022 року (справа №299/3559/22). Згідно довідки про реєстрацію місця проживання від 29.10.2019 року [PERSON] , [INFO] зареєстрована в [ADDRESS] . Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 24.03.2023 року (справа № 299/3874/22) за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: орган опіки та піклування Виноградівської міської ради, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, позовні вимоги задоволено та зобов`язано [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , не чинити перешкоди [PERSON] , [INFO] , у вільному спілкуванні, вихованні та побаченні зі своєю донькою [PERSON] , [INFO] та повідомляти [PERSON] , [INFO] , про місце проживання доньки [PERSON] та про стан здоров`я [PERSON] з наданням медичних документів. Встановлено наступні способи участі [PERSON] , [INFO] , у вихованні своєї доньки [PERSON] , [INFO] : - шляхом встановлення систематичних зустрічей кожен другий вікенд (вихідні) місяця з п`ятниці 17:00 год до неділі 18:00 год; - надання можливості спільного відпочинку тривалістю десять днів один раз на кожні шість місяців; - надання можливості щоденного спілкування з використанням відеозв`язку тривалістю 30 хв. Постановою Верховного суду від 06.06.2024 року рішення Виноградівського районного суду від 24 березня 2023 року, додаткове рішення Виноградівського районного суду від 19 квітня 2023 року, постанову Закарпатського апеляційного суду від 24 жовтня 2023 року скасувано та передано справу на новий розгляд до суду першої інстанції. З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Виноградівського районного суду від 24 березня 2023 року, додаткове рішення Виноградівського районного суду від 19 квітня 2023 року та постанова Закарпатського апеляційного суду від 24 жовтня 2023 року втрачають законну силу та не підлягають подальшому виконанню. Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає (а.с.58-67). Згідно витягу з реєстру територіальної громади номер витягу 2024/009308113 [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою [ADDRESS] . Суд констатує, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано у судовому порядку. За час перебування у шлюбі у сторін народилася донька [PERSON] , [INFO] . Наразі дитині виповнилося повних чотири роки та згідно сімейного законодавства дитина є малолітньою. Сторони, тобто мати і батько дитини проживають окремо. Батько дитини - позивач по справі, з його слів, проживає в США, штат Іллінойс . Мати дитини - відповідачка по справі, проживає за адресою [ADDRESS] . Судовим рішенням, яке набрало законної сили, визначено місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] з її матір`ю - відповідачкою по справі, за місцем проживання матері. Зареєстроване місце проживання відповідачки та малолітньої [PERSON] є [ADDRESS] . Як на підставу позову позивачем зазначено ч.4 ст.159 СК України, рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 24.03.2023 року (справа №299/3874/22) за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: орган опіки та піклування Виноградівської міської ради, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, постанову Верховного Суду від 27 вересня 2023 року у справі No 295/15287/21 (провадження No 61-6482св23), постанову Верховного Суду від 3 травня 2018 року у справі No 607/1091/16-ц (провадження No 61-13272св18), постанову Верховного Суду від 9 листопада 2020 року у справі No 753/9433/17 (провадження No 61-3462св20), постанову Верховного Суду від 12 січня 2022 року у справі No 663/724/19 (провадження No 61-15273св21). Разом з тим, Постановою Верховного суду від 06.06.2024 року рішення Виноградівського районного суду від 24 березня 2023 року, додаткове рішення Виноградівського районного суду від 19 квітня 2023 року, постанову Закарпатського апеляційного суду від 24 жовтня 2023 року скасувано та передано справу на новий розгляд до суду першої інстанції. З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Виноградівського районного суду від 24 березня 2023 року, додаткове рішення Виноградівського районного суду від 19 квітня 2023 року та постанова Закарпатського апеляційного суду від 24 жовтня 2023 року втрачають законну силу та не підлягають подальшому виконанню. Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. Позивач безпідставно посилається на Постанову Верховного Суду від 27 вересня 2023 року у справі No 295/15287/21 (провадження No 61-6482св23) з огляду на те, що у даній справі, та справі No 295/15287/21, яка переглядалася Верховним судом, фактичні обставини зовсім різні. У справі No 295/15287/21 предметом спору було визначення місця проживання дітей з батьком та припинення стягнення аліментів з огляду на ту обставину, що діти фактично проживали з батьком. Посилання позивача на Постанову Верховного Суду від 3 травня 2018 року у справі No 607/1091/16-ц (провадження No 61-13272св18) https://reyestr.court.gov.ua/Review/73837289 також є безпідставним, оскільки у вказаній справі предметом спору було визначення місця проживання дитини. Зазначення у вказаному рішенні Верховного Суду, що місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою є очевидним. Предметом спору у справі у справі № 753/9433/17 було позбавлення батьківських прав та усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, тому посилання на доводи постанови Верховного Суду від 9 листопада 2020 року у справі No 753/9433/17 (провадження No 61-3462св20) є безпідставними. Позивач безпідставно послався на постанову Верховного Суду від 12 січня 2022 року у справі No 663/724/19 (провадження No 61-15273св21), оскільки в тій справі предметом розгляду було визначеня місця проживання дитини. Суд констатує, що місце визначенні спільної дитини сторін [PERSON] визначено у судовому порядку разом з матір`ю. Предметом даного спору є зобов`язання відповідачки, як матері дитини, з якою дитина проживає - зареєструвати дитину за конкретною адресою та заборонити відповідачці самостійно змінювати місце проживання дитини. Оскільки дитина зареєстрована за конкретною адресою - [ADDRESS] то вимоги позову в цій частині є безпідставними. Щодо вимоги позову в частині заборони відповідачці самостійно змінювати місце проживання дитини, суд зазначає наступне. Суд констає, що у судовому порядку місце проживання дитини визначено за місцем проживання дитини з матр`ю, тобто відповідачкою по справі. Отже, місце проживання дитини є похідним від місця проживання матері. Згідно Преамбули Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11 грудня 2003 року № 1382-IV цей Закон відповідно до Конституції України регулює відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними договорами України, а також визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження. Згідно ст..2 вказаного Закону громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені цим Законом. Згідно ст. 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні: свобода пересування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, вільно та безперешкодно за своїм бажанням переміщатися по території України у будь-якому напрямку, у будь-який спосіб, у будь-який час, за винятком обмежень, які встановлюються законом; вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати; місце перебування - житло або спеціалізована соціальна установа для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, у якому особа, яка отримала довідку про звернення за захистом в Україні, проживає строком менше шести місяців на рік або отримує соціальні послуги; місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги. Законних підстав щодо обмеження права відповідачки у свободі пересування та вільному виборі місця проживання на її території у позовній заяві не зазначено та такі судом не встановлені. Позивачка вільна обирати місце проживання на власний розсуд, то за таких обставин позов в цій частині є безпідставний та задоволенню не підлягає. Щодо вимог позову в частині зобов`язати відповідачку[PERSON] , як матір дитини повідомляти батька письмово за допомогою електронної пошти про факти захворювання та лікування [PERSON] , про від`їзд (обставини та напрям) дитини за межі міста в якому буде зареєстрована більше ніж на два дні, суд виходить з наступного. Осбисті права та обов`язки батьків та дітей урегульовані главою 13 Сімейного кодексу України. Так, згідно ч.1 ст.141 СК України Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу (ч.2 ст.141 СК України). Відповідно до ч.1 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею (ч.2 ст.157 СК України). Відповідно до ч.3 ст.157 СК України той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню (ч.4 ст.157 СК України). Відповідно до статті 1 Закону України "Про охорону дитинства" контакт з дитиною - це реалізація матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини. Разом зтим, позивачем жодним чином не зазначено, яким чином і які дії відповідачки порушили чи порують його право, як батька дитини, який проживає окремо на спілкування з дитиною. Матеріали справи не містять також відомостей, що позивач звертався до позивачки щодо отримання інформації про стан здоров`я і йому у цьому було відмовлено. За таких обставин вимоги позову у цій частині задоволенню не підлягають. Вимоги третього пункту прохальної частини позову щодо заборони відповідачці самостійно приймати рішення без врахування батька щодо навчання, відвідування додаткових занять не є конкретними. Позивачем ні у позовній заяві, ні у судовому засіданні не зазначено у чому полягає його порушене право, чи таке, що порушується. Позивач не послався на норму права, згідно якої суд може заборонити приймати рішення відносно виховання дитини, оскільки, презумується, що питання вихоання дититини вирішується за спільною згодою батьків. У разі недосягнення згоди, таке питання може бути відповідним вирішено органом опіки та піклування чи у судовому порядку. Позивачем не зазначено, у чому полягає порушення його прав, як батька дитини. Тягар доводення вимог позову у даному конкретному випадку покладається саме на відповідача. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Позивачем не доведено порушення його прав. За вказаних обставин заявлений позов є необґрунтований, безпідставний та задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed