Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-12 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що 23.04.2004 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Косівського районного управління юстиції Івано-Франківської області між сторонами було зареєстровано шлюб, про що зроблено актовий запис №23. У вказаному шлюбі народилось троє дітей, двоє з яких є неповнолітніми. Позивач вважає, що причиною розірвання шлюбу є відсутність спільних інтересів з чоловіком, різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння. [PERSON] вважає, що спільне життя і збереження шлюбу є неможливим. За таких обставин [PERSON] вважає, що шлюб існує формально, примирення є неможливим. За змістом ч.2, п.4 ч.6 ст. 19, п.1 ч.1 ст. 274 ЦПК України суд розглядає за правилами спрощеного провадження малозначні справи, в тому числі справи про розірвання шлюбу. Розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі (ч.1 ст.279 ЦПК України). Ухвалою Косівського районного суду від 17.07.2024 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням сторін. На підставі даної ухвали відповідачу було надано термін для подачі відзиву або інших клопотань пов`язаних із розглядом даної позовної заяви. Сторони в судове засідання не з`явились, звернулись із заявами, у яких просять здійснювати розгляд справи у їх відсутності. Позивач підтримує позовні вимоги, а відповідач не заперечує проти задоволення позову. Перешкод для здійснення розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження та вирішення справи і ухвалення судового рішення за наявними матеріалами судом не встановлено. За вказаних обставин фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу суд не здійснює, що відповідає ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов підставним та таким, що підлягає до задоволення з огляду на нижче наведене. Судом встановлено, що сторони подружніх відносин не підтримують та не ведуть спільного господарства, позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу. Згідно ч.1 ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до ч.2 та ч.3 ст.56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до ч.2 ст.104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно ч.1 ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до роз`яснень, які містяться у пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11: охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідач у поданій до суду заяві просив про визначення місця проживання неповнолітніх дітей сторін із ним, але така вимога не була ним заявлена у формі зустрічного позову, а позивачем вимога щодо визначення місця проживання дітей не була заявлена, тому суд не розглядає її в межах даного судового провадження. На підставі ст. ст. 24, 105, 110, 112, 113, 160 Сімейного Кодексу України,

Outcome: approved