Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Чернівці із позовом до відповідача [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Макєєва Н.В. про визнання договору дарування недійсним. Подану позовну заяву обґрунтовує тим, що 14.10.2022 року між позивачем та відповідачем [PERSON] , який являється її онуком, було укладено договір дарування житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Зазначає, що вважала, що підписує договір у формі «довічного утримання», а ніяк не договір дарування. Вказує, що не мала наміру відчужувати своє єдине житло, на час підписання вказаного договору перебувала у дуже важкому стані, ще не одужала від хвороби. Враховуючи свої родинні відносини з онуком повністю довірившись йому підписала договір дарування не вникаючи в його зміст, та безпосередньо у нотаріуса не ознайомлювалася з текстом договору, покладаючись на добропорядність свого внука. Фактично ознайомилась зі змістом договору тільки 20 січня 2024 року. На підставі викладеного позивач просить визнати договір дарування житлового будинку [ADDRESS] від 14.10.2022 року, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького нотаріального округу Макеєвою Н.В., зареєстрований в реєстрі № 1752 - недійсним. Від представника Буряк К.Я. , яка діє в інтересах відповідача [PERSON] надійшли письмові пояснення на позовну заяву, відповідно до яких просила у задоволенні позову відмовити. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27.02.2024 року відкрито провадження, призначено справу до розгляду в порядку загального провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 04.06.2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач підтримали позовну заяву, просили задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні підтримав надані письмові пояснення та заперечував позовні вимоги просила у задоволені позовної заяви відмовити. Вислухавши вступне слово, вислухавши пояснення позивача [PERSON] , та представника відповідача адвоката Бурак К.Я., дослідивши матеріали справи і оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні (стаття 89 ЦПК України), вирішуючи справу, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Обставини встановлені судом. Судом встановлено, 14.10.2022 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького округу Макеєвою Н.В. Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії зазначеного договору дарування, згідно вступної частини (преамбули) договору дарування містить дані про сторін. та зазначено, що сторони попередньо ознайомлені з загальними вимогами чинного законодавства. Повною мірою усвідомлюють та розуміють природу цього правочину, значення своїх дій та правові наслідки, свої права та обов`язки за даним правочином. (а.с. 13). Відповідно до пункту 2 вказаного договору право власності зареєстровано за дарувальником на підставі договору купівлі-продажу майна від 15 січня 2014 року посвідченого Балацьким О.О., приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу номер запису про право власності 4263014. Згідно пункту 3 вказаного договору сторони оцінили дар в 300 000 (триста тисяч гривень 00 копійок). Нормативно-правове обґрунтування. Відповідно до ч.1 cт. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно ч. 1 ст. 718 ЦК України предмет договору дарування можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі , дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому. Згідно ч.2 cт.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Положенням п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Виходячи з презумпції правомірності правочину, встановленої ст. 204 ЦК України, обов`язок доказування недійсності правочину покладається на особу, що вимагає визнання його недійсним, у даному випадку на позивача. За правилом ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27.11.2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18). Підставою вимог про визнання договору дарування недійсним позивач вказує, що договір укладений під впливом помилки. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Частина 3 ст. 203 ЦК України визначає загальні вимоги до волевиявлення учасника правочину, яке повинне відповідати внутрішній волі та бути вільним від факторів, що викривляють уявлення особи про зміст правочину при формуванні її волевиявлення чи створюють хибне бачення існування та змісту волевиявлення. Підстави недійсності правочинів, коли внутрішня воля особи не відповідає правовим наслідкам укладеного правочину, визначено у ст. 229-233 ЦК України. Правовідносини, пов`язані із вказаними підставами визнання договору недійсним, врегульовані ч. 1 ст. 229 ЦК України, відповідно до якої, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Таким чином, підставою для визнання недійсним правочину, який укладається під впливом помилки, є саме помилка в природі правочину, а не помилка в розрахунку одержання користі від правочину. Крім цього, сторона, яка посилається на ст. 229 ЦК України, як на підставу для визнання договору дарування недійсним, повинна довести, що фактично укладено інший правочин і досягнуто згоди щодо всіх його істотних умов, і що вона помилково вважала один правочин за інший, тобто допустила істотну помилку - помилку в природі правочину. Тобто, саме сторона договору повинна довести, що вона помилялася щодо правової природи правочину, що мала намір укласти інший договір. Відповідно до ст. 12, 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Всупереч наведених норм, на підтвердження того, що при укладенні договору дарування житлового будинку [PERSON] помилялася щодо природи цього правочину і що ця помилка має істотне значення, позивач не надав суду жодних доказів. Не надано суду доказів того, що на момент укладення оспорюваного договору, [PERSON] , мала намір укласти саме договір про довічне утримання (чи інший договір) та докази, які б свідчили про обговорення чи досягнення між сторонами згоди з усіх істотних умов саме договору довічного утримання. Також суд бере до уваги, що у договорі сторони оцінили вартість дару(нерухомого майна). Зазначення даних умов в договорі свідчить, що між сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору дарування та спростовує доводи позивача про укладення фактично іншого правочину (договору довічного утримання). При цьому, сам факт похилого віку [PERSON] , наявність рядку хвороб відповідно до медичної виписки наявної в матеріалах справи та відсутність у неї іншого житла, окрім спірного, що спростовується матеріалами справи не є доказом того, що при укладенні договору дарування особа помилилася щодо обставин, які мають істотне значення. Дані обставини не є доказами і не підтверджують, що при укладенні договору мала місце помилка, яка в свою чергу має істотне значення. Також факт проживання позивача після укладення договору дарування в будинку та не проживання у даному будинку відповідача жодним чином не свідчать про помилку позивача при здійсненні волевиявлення на вчинення вказаного правочину. Законодавство не встановлює вимогу про обов`язкове виселення дарувальника з подарованого майна речі, тобто він може і надалі проживати у цьому житлі після укладення договору дарування, і не визначає обов`язок обдарованого вселитись у це помешкання, чи проживати у ньому. Вищенаведені позивачем обставини не мають правового значення для правильного вирішення даного спору, оскільки не є підставами для визнання договору дарування недійсними. Крім того, відмовляючи у задоволенні позову, суд бере до уваги умови договору дарування, зокрема те, що сторони підтвердили дійсність намірів при його укладенні, укладення цього договору відповідає їхнім інтересам, волевиявлення є вільним, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які стосуються договору купівлі-продажу, а також, що нотаріусом роз`яснено наслідки укладення вказаного договору. Також не знайшли свого підтвердження доводи позивача про те, що їй не було відомо зміст правочину, оскільки такі доводи в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження. Не відповідають дійсним обставинам справи і не беруться до уваги пояснення позивача про те, що позивач помилилася щодо природи правочину і думала, що укладає договір довічного утримання, оскільки вони повністю спростовані поясненнями представника відповідача. Таким чином, судом встановлено відсутність передбачених ст. 229 ЦК України підстав для визнання оспорюваного позивачем договору дарування недійсним. Оскільки позивач жодними належними та допустимими доказами не довів, що при укладенні договору дарування дійсно мала місце помилка, а також, що вона має істотне значення та беручи до уваги, що дані доводи позивача повністю спростовані вищенаведеними дослідженими та перевіреними доказами, тому вимоги позивача є безпідставними і такими, що не підлягають до задоволення. Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумцій факту. Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного та

Outcome: dismissed