Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-07 00:00:00

23 січня 2024 року ТОВ «ВЕЛЛФІН» звернулося до Вишгородського районного суду Київської області з позовом, згідно якого просили : стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «ВЕЛЛФІН» заборгованість за договором про споживчий кредит № 1719193 від 27 жовтня 2021 року в розмірі 24 000,00 грн. та судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 3028,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 27 жовтня 2021 року між [PERSON] та ТОВ «ВЕЛЛФІН» укладено Договір про споживчий кредит № 1719193 від 27 жовтня 2021 року в електронній формі. За умовами вказаного договору позивач надав відповідачу грошові кошти в сумі 8000,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а відповідач зобов`язався повернути позику та сплатити проценти за користування позикою. Позика надається строком на 30 днів. Позивачем належним чином виконані умови Договору про споживчий кредит, в той час як відповідачем отримані грошові кошти в передбачені строки не повернуті, внаслідок чого утворилась заборгованість за Договором про споживчий кредит зі сплати осново боргу, процентів та прострочених процентів. Так, станом на 15 січня 2024 року заборгованість становить 24 000,00 грн.,з яких : 8000,00 грн. - основний борг, 16 000,00 грн. - заборгованість по відсоткам. У зв`язку з цим, позивач змушений звернутися до суду із вказаним позовом. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 24 січня 2024 року вказану позовну заяву передано за підсудністю до Іванківського районного суду Київської області. Ухвалою Іванківського районного суду Київської області від 07 березня 2024 року справу передано за підсудністю до Бориспільського міськрайонного суду Київської області. Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 квітня 2024 року відкрито провадження у цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом та повідомленням. Сторонам роз`яснено права, обов`язки та встановлено строки для вчинення процесуальних дій. Представник позивача Лазепко В.І. направив до суду через Електронний суд заяву, якою підтримав пред`явлений позов та просив суд його задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечував, розгляд справи просив проводити у його відсутність. Відповідач у судове засідання не з`явився, відзив на позов не надав. Про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Відповідач до суду не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Заяв чи клопотань, відзиву на позов до суду не направив. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно вимог ст. 223, 280, 281 Цивільного процесуального кодексу України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи, проти такого вирішення справи не заперечує і представник позивача. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення. Враховується судом і рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011 згідно якого у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема позовній заяві) яка відповідає місцю реєстрації відповідача, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їй належним чином. За змістом вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Згідно постанови КЦС Верховного Суду від 30 вересня 2022 року у справі за №761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбулось, то датою його ухвалення є дата складання повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Відповідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд, дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, прийшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Відповідно ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу. Доказами, відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встанов-лює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Судом встановлено, що 27 жовтня 2021 року ТОВ «Веллфін» уклав з [PERSON] договір про споживчий кредит №1719193, за яким ТОВ «Веллфін» зобов`язався надати кредит у розмірі 8000,00 гривень, а [PERSON] зобов`язався протягом 30 днів повернути кредит та сплатити відсотки за користування грошовими коштами у розмірі у розмірі 1,1% від суми позики, але не менше ніж 50 гривень за перший день користування позикою та 1,1% від суми позики щоденно за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики. ТОВ «Веллфін» виконав своє грошове зобов`язання та надав [PERSON] грошові кошти у розмірі 8000,00 гривень. Вказана обставина підтверджується довідкою №95/01 від 15 січня 2024 року, виданою ТОВ «Платежі Онлайн». Згідно п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно ч. 3, 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту)другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержан-ня особою,яка направила пропозицію укласти такий договір,відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи,якій адресована пропозиція укласти електронний договір,про її прийняття (акцепт)може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Згідно вимог ст.12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства а бо за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами,моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документо-обіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. За змістом ч. 12 ст. 11 цього Закону України електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 1050, ч. 2 ст. 1054 ЦК України позичальник зобов`язується повертати кредит та сплачувати проценти за користування ним у розмірах та на умовах, встановлених договором. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути кредит частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залиши-лася, та сплати процентів. Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Встановлено, що договір про споживчий кредит №1719193 від 27 жовтня 2021 року був підписаний відповідачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора. У такий спосіб кредитний договір був укладений в Інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Веллфін» в електронній формі. Викладене у повній мірі узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19. Всупереч вимогам ч.1ст.81 ЦПК України відповідач не надав жодного доказу на спростування того, що він не укладав кредитний договір, не отримував та не вводив одноразовий ідентифікатор, не надавав ТОВ «Веллфін» відомості своєї банківської картки для переказу кредитних коштів, або що платіжна картка йому не належить. [PERSON] належним чином не виконував грошове зобов`язання за кредитним договором, тому у нього виникла заборгованість у розмірі 24 000,00 гривень, що складається: з заборгованості за основною сумою боргу - 8 000,00 гривень, заборгованості за відсотками - 16 000,00 гривень. В матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження того, що відповідач добровільно сплатив заборгованість за кредитним договором. Тому суд вважає, що з [PERSON] на користь ТОВ «Веллфін» належить стягнути заборгованість за кредитним договором у розмірі 24 000,00 гривень. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З платіжної інструкції № 7 від 15 січня 2024 року вбачається, що при пред`явленні позову ТОВ «Веллфін» сплатив судовий збір у розмірі 3 028,00 гривень. Позов ТОВ «Веллфін» задоволений. Тому з [PERSON] на користь позивача слід примусово стягнути витрати на оплату судового збору у розмірі 3 028,00 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: approved