Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-25 00:00:00

Позивач у вересні 2023 року звернулась до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до відповідача про поділ майна подружжя. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилалась на те, що 17.06.2019 [PERSON] і [PERSON] уклали шлюб, який було зареєстровано Печерським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в м. Києві, актовий запис № 1157. За час спільного проживання у шлюбі подружжя придбали наступне майно: квартиру [ADDRESS] ,- умивальник EGO на стільницю прямокутний, пральну машинку LG інверторну, пральну машинку (вертикальна) Еlectrolux, дитячий комод (house&bеd), дитяче ліжко (трансформер), дитячий матрас (трансформер) (house&bеd), диван кутовий з розкладанням та нішею (faid.home) для речей, кухню на замовлення, вбудована, комплект меблів у ванну кімнату (тумба під умивальник і пенал), стільці дерев`яні Алексіс шість штук, дерев`яну шафу на балкон (house&bеd), сушарку для рушника електричну Atlantic 2012, сушарку для рушника електричну Atlantic 2012, водонагрівач GORENJE, 80 літрів, 2 штуки, водонагрівач GORENJE, 30 літрів, ванну Koller Pool, приліжкові дерев`яні тумбочки "Орео" дві штуки, комод дерев`яний "Орео", стіл дерев`яний "Орео", тумбу під ТВ дерев`яну у гостьовій (під замовлення), шафу-купе в коридор білого кольору (на замовлення), шафу в коридор (побутова) та шафу в дитячу кімнату(на замовлення), люстру в дитячу кімнату, дитячий стілець Mioobaby Jazz, штори на вікна в спальню кімнату (на замовлення), портьєри на балконі вікна, ролети на балконі вікна (день-ніч), штори на вікна в велику кімнату (вітальню), килим Kayoom в дитячу кімнату. Загальна вартість придбаного за час шлюбу подружжям переліченого майна, за оцінкою позивача, враховуючи знос під час його експлуатації, ринкову вартість зазначеної квартири на час звернення з цим позовом до суду, враховуючи зроблений подружжям ремонт, складає - 10 256 000.00 грн. В листопаді 2022 року, позивач [PERSON] через систематичне економічне, психологічне насильство, яке вчиняв відповідач [PERSON] до неї, втручання його батьків у їх сімейні відносини, вимушена була разом з їх спільним малолітнім сином тимчасово переїхати проживати до своєї рідної матері і баби за місцем своєї реєстрації - [ADDRESS] , з метою психологічного відпочинку і пошуку компромісу для усунення виниклої сімейної проблеми. На вимушені дії позивача, відповідач замінив замки від вхідних дверей їх спільної квартири, позбавивши її права проживати разом з малолітнім сином в зазначеній квартирі, користуватись її особистими речами. 26.04.2023 [PERSON] звернувся з позовною заявою до Печерського районного суду м. Києва про розірвання шлюбу з [PERSON] . Суд, за клопотанням [PERSON] , зупинив розгляд справи і призначив подружжю строк для примирення до 29.08.2023. У період призначеного часу, відповідач [PERSON] не примирився, продовжив застосовувати психологічне насильство до [PERSON] у зв`язку з чим вона вимушена була звертатись до поліції з заявою про вчинення відносно неї злочину, передбаченого ст.126-1 КК України і цією позовною заявою. На підставі викладеного, позивач просить суд: визнати об`єктом спільної сумісної власності позивача та відповідача квартиру [ADDRESS] , загальною площею 98,8 кв. м. та інше перелічене майно; визнати за позивачем право власності на 1/2 частини квартири та іншого майна; визнати за відповідачем право власності на 1/2 частини квартири та іншого майна; припинити право спільної сумісної власності позивача та відповідача на квартиру та інше майно; стягнути з відповідача на користь позивача 5 128 350,00 грн. грошової компенсації за рахунок припинення її права спільної сумісної власності у розмірі 1/2 частки ринкової вартості Квартири та іншого майна. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 02.10.2023 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. До суду 14.11.2023 відповідачем подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовних вимог не визнав, зазначивши та надавши до відзиву докази того, що до моменту реєстрації шлюбу із позивачем у власності відвідача лише документально підтверджених особистих грошових коштів перебувало на суму понад 4,2 млн. грн. та виключно за рахунок цих особистих коштів відповідача відбулась купівля квартири, яка є предметом спору, та її подальше покращення. На підставі викладеного, відповідач просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. До суду 19.12.2023 позивачем подано до суду відповідь на відзив, відповідно до якої позивач зазначила, що обставини викладені у відзиві позивачем не визнаються, а додані до відзиву документи не є належними доказами. Також, 19.12.2023 відповідачем подано до суду письмові пояснення щодо обставин купівлі квартири [ADDRESS] , на противагу твердженням позивача у відповіді на відзив. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 21.03.2024 закрито підготовчий розгляд, призначено розгляд справи по суті. До суду 29.04.2024 надійшли письмові пояснення представника позивача, в якому сторона позивача наполягала на тому, що саме позивач була ініціатором інвестування в квартиру [ADDRESS] , а не відповідач [PERSON] , ставила під сумнів законність укладення інвестиційного договору № 2284/3-1/325 від 25.01.2017 як фіктивного, у випадку оформлення цього договору на неї з можливої причини приховати відповідачем, його батьками та сестрою джерел походження грошових коштів на купівлю нерухомості, наголошувала на відсутність доказів безпосередньої передачі грошей за договором позики від [PERSON] відповідачу [PERSON] , а також доказів передачі грошей безпосередньо позивачу [PERSON] для здійснення інвестиційних платежів, зазначала не неналежності наданих відповідачем видаткових накладних, датованих 2014, 2015, 2017 та 2018 роками, як доказів придбання будівельних матеріалів, обладнання та іншого для ремонту спірної квартири. Також сторона позивача пояснила, що позивач переоформила укладений нею інвестиційний договір на відповідача через те, що між ним виникли почуття кохання, вони створили спільну сім`ю, народити спільну дитину. Відповідач, дізнавшись, що позивачем укладено договір інвестування, запропонував прийняти участь у ремонті квартири як майбутній чоловік, батько майбутньої дитини. Пропозиція оформити квартиру на нього, обіцянка в майбутньому компенсувати гроші, витрачені для придбання квартири, подарувати квартиру їхній майбутній спільній дитині не викликала підозр у позивача, оскільки вона була сильно закохана у відповідача і відмова оформити квартиру на нього, могла розцінюватись ним як недовіра до нього. Разом з поясненнями до суду надійшло клопотання про долучення письмових доказів, а саме копії розписки від 24.01.2017, про позику грошових коштів на суму 547 600 грн., укладена між [PERSON] та [PERSON] , копія розписки від 24.01.2017 про позику грошових коштів на суму 1 649 900 грн., укладена між [PERSON] та [PERSON] , копія трудової книжки [PERSON] , копія посвідчення [PERSON] праці на [PERSON] , копія членського квитка кінематографістів України на [PERSON] , копію пенсійного посвідчення на [PERSON] . 22.05.2024 від представника відповідача надійшли заперечення на клопотання представника позивача про долучення письмових доказів. У судовому засіданні 23.05.2024 усною ухвалою суду (внесено до протоколу судового засідання) відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про долучення письмових доказів, яка мотивована наступним. Відповідно до вимог ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Позовна заява у цій справі надійшла до Дарницького районного суду м. Києва 06.09.2023, провадження у справі було відкрито 02.10.2023. Клопотання про долучення письмових доказів, які не були долучені до позовної заяви, проте з аналізу їхнього змісту вбачається, що вони не є новими і достеменно мали бути відомі позивачу, оскільки датовані 2017 роком і стосуються джерел походження грошових коштів на придбання спірної квартири, надійшло до суду 29.04.2024, тобто більше ніж через 7 місяців після подання позовної заяви. Водночас на стадії підготовчого судового засідання стороною позивача не подавалися заяви в порядку ч. 4 ст. 83 ЦПК України про неможливість подання доказів у встановлений законом строк з об`єктивних причин. У своєму клопотанні про долучення письмових доказів представник позивача в якості поважної причини, яка завадила йому подати ці докази у підготовчому судовому засіданні 21.03.2024, зазначає перебування на стаціонарному лікуванні у кардіологічному відділенні Київської міської клінічної лікарні № 7 в період з 19.03.2024 по 26.03.2024. Проте суд не може прийняти таке пояснення в якості поважної причини для пропущення встановленого законом строку для подання письмових доказів, оскільки відповідно до ч. 10 ст. 83 ЦПК України докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються не тільки в судовому засіданні, але й через канцелярію суду або з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи. Враховуючи дату подання позовної заяви до суду (06.09.2023), за період у півроку, коли тривала стадія підготовчого судового засідання, у сторони позивача було цілком достатньо часу, щоб подати докази до підготовчого судового засідання, яке відбулося 21.03.2024. Оскільки докази, не були подані стороною позивача у встановлений законом строк, представник позивача належним чином не обґрунтував неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від нього, зазначені у клопотанні про долучення письмових доказів від 25.04.2024 письмові докази судом до розгляду не приймаються. Представник позивача в судове засідання з`явився, позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Відповідач та його представник у судове засідання з`явились, позовні вимоги не визнали, просили суд відмовити у задоволенні позову. У судовому засіданні у якості свідка допитано [PERSON] (мати відповідача), яка показала суду, що відповідач перебував як в Україні так і за кордоном. В 2016 році відповідач повідомив свідку, що хоче купити квартиру. Оскільки у сина не вистачало накопичених особистих коштів, він попросив у батьків в борг необхідну для інвестування суму грошей. Батько відповідача, [PERSON] позичив синові 90 000 доларів США, про що було складено відповідний договір позики. Оскільки синові на початку 2017 року необхідно було виїжджати до Грузії для укладення контракту з новим футбольним клубом, а потрібно було терміново оформлювати інвестиційний договір, відповідач запропонував оформити цей договір на його знайому дівчину [PERSON] (позивача у справі). Після оформлення інвестиційного договору син запропонував таку схему оплати квартири: позичені у батька гроші зберігалися у батьків, а коли необхідно було сплачувати наступний інвестиційний внесок по договору, мати разом із [PERSON] вносила від імені останньої грошові кошти [PERSON] в банк на рахунок забудовника. Таким чином, поки [PERSON] перебував за кордоном, свідок разом з [PERSON] протягом 2017-2019 років оплатила усі інвестиційні внески до договору за рахунок грошових коштів відповідача, позичених у батька, особистих накопичених коштів відповідача, а також зароблених ним коштів, які перебуваючи за кордоном він переводив на купівлю квартири в Україну. Коли відповідач повернувся до України і будівництво будинку було завершене вони разом з [PERSON] переоформили інвестиційний договір на [PERSON] , як реального власника квартири. Суд, заслухавши учасників судового процесу, допитавши свідка, дослідивши письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Згідно ст. 3 СК України визначено, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 17.06.2019 [PERSON] і [PERSON] уклали шлюб, який було зареєстровано Печерським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в м. Києві, актовий запис № 1157. Від вказаного шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] . Шлюб між сторонами розірвано рішенням Печерського районного суду міста Києва від 29.08.2023. За час спільного проживання у шлюбі подружжя придбали наступне майно: квартиру [ADDRESS] ,- умивальник EGO на стільницю прямокутний, дата придбання, пральну машинку LG інверторну, пральну машинку (вертикальна) Еlectrolux, дитячий комод (house&bеd), дитяче ліжко (трансформер), дитячий матрас (трансформер) (house&bеd), диван кутовий з розкладанням та нішею (faid.home) для речей, кухню на замовлення, вбудована, комплект меблів у ванну кімнату (тумба під умивальник і пенал), стільці дерев`яні Алексіс шість штук, дерев`яну шафу на балкон (house&bеd), сушарку для рушника, електричну Atlantic 2012, сушарку для рушника електричну Atlantic 2012, водонагрівач GORENJE, 80 літрів, 2 штуки, водонагрівач GORENJE, 30 літрів, ванну Koller Pool, при ліжкові дерев`яні тумбочки "Орео" дві штуки, комод дерев`яний "Орео", стіл дерев`яний "Орео", тумбу під ТВ дерев`яну у гостьовій (під замовлення), шафу -купе в коридор білого кольору (на замовлення), шафу в коридор (побутова) та шафу в дитячу кімнату(на замовлення), люстру в дитячу кімнату, дитячий стілець Mioobaby Jazz, штори на вікна в спальню кімнату (на замовлення), портьєри на балконі вікна, ролети на балконі вікна (день-ніч), штори на вікна в велику кімнату (вітальню), килим Kayoom в дитячу кімнату. Відповідач вказує, що все перелічене майно було придбано ним за власні грошові кошти. Разом з тим, позивач вказує, що саме вона укладала з ПАТ "Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд "Орлеон стандарт" інвестиційний договір №2284/3-1/325 від 25.01.2027, відповідно до якого позивач придбала квартиру [ADDRESS] , сплативши грошові кошти у сумі 2 190 605,00 грн. Однак, згідно письмових пояснень відповідача та доданих до них доказів вбачається, що протягом періоду 30.08.2016 - 31.12.2016 відповідач перебував у трудових відносинах із ТОВ "Футбольний клуб "Зугдіді" (Грузія), що підтверджується трудовим договором (контрактом) №36 від 30.08.2016. Повернувшись до України, у грудні 2016 року відповідач прийняв для себе рішення про необхідність купівлі квартири (інвестування у будівництво) обрав бажаний житловий комплекс, забудовника та почав акумулювати грошові кошти для оплати вартості майбутньої квартири. На початку січня 2017 відповідач остаточно обрав бажаний варіант квартири, зарезервував її для себе та готовий був укладати із забудовником інвестиційний договір, проте відповідач раптово отримав нову пропозицію щодо працевлаштування від грузинського футбольного клуба "Самтредіа", у зв`язку із чим 18.01.2017 відповідач вимушений був терміново покинути територію України із метою підписання трудового контракту на території Грузії. Відповідач 20.01.2027 уклав трудовий договір із футбольним клубом "Самтредіа" строком до 31.12.2017, копія вказаного договору надана відповідачем до відзиву на позов. Оскільки станом на 18.01.2017 забудовник не встиг підготувати необхідний пакет документів для укладення із відповідачем інвестиційного договору, то відповідач розумів, що після укладення трудового договору на території Грузії він не зможе самостійно підписати інвестиційний договір у визначений забудовником термін та дотримуватись строків здійснення платежів, визначених інвестиційним договором. Більше того, існував реальний ризик того, що після завершення строку резервування квартири забудовник укладе інвестиційний договір з іншим покупцем. Усвідомлюючи усі ризики "втрати" обраної квартири, відповідач до моменту залишення території України вирішив знайти особу, яка підпише інвестиційний договір від свого імені (але в інтересах відповідача), сплатить всі інвестиційні внески (за рахунок грошових коштів відповідача) та у майбутньому переведе усі права на квартиру за інвестиційним договором на відповідача. Перебуваючи у дружніх та довірчих відносинах із позивачем, відповідач запропонував саме їй укласти інвестиційний договір в інтересах відповідача, здійснити всі платежі за рахунок особистих коштів відповідача, а потім здійснити відступлення усіх прав за договором на користь відповідача. Зазначені обставини також були підтвердженні показами свідка [PERSON] , яку було допитано у якості свідка у судовому засіданні. Також, письмовими доказами підтверджено, що станом на момент укладення інвестиційного договору (25.01.2017) у власності відповідача перебували наступні документально підтверджені особисті грошові кошти: відповідачем було відкрито ряд депозитних рахунків, із яких у подальшому відповідач здійснював зняття готівкових коштів, на підтвердження чого надано копії квитанцій про видачу готівки від 03.11.2011, від 13.01.2011, від 21.01.2011 та від 21.01.2011; у власності відповідача перебувало 90 000.00 доларів США (що є еквівалентним 2 450 871,00 грн. за офіційним курсом НБУ станом на дату укладення інвестиційного договору 25.01.2017), які він отримав на підставі договору позики від 20.12.2016, відповідно до якого позика надавалася [PERSON] відповідачу із метою купівлі квартири, обраної відповідачем на власний розсуд, копію вказаного договору надано до відзиву на позов; відповідачем 30.08.2016 було укладено трудовий контракт із ТОВ «Футбольний клуб «Зугдіді» терміном до 31.12.2016, згідно умов якого його заробітна плата складала 1700 доларів США на місяць (близько 270 000,00 гри. за 6 місяців); відповідач 20.01.2017 уклав трудовий договір із футбольним клубом "Самтредіа" строком до 31.12.2017, згідно умов якого заробітна плата відповідача за цим договором складала у січні - 1041.6 ларі, а за період із 01.02.2017 по 31.12.2017 - 3125 ларі на місяць (33 125.00 грн. за курсом НБУ станом на 2017 рік.), яка за увесь строк дії договору склала суму - 375 415,96 грн. У зв`язку з викладеним, відповідач наголошує на тому, що усі платежі за інвестиційним договором, укладеним позивачем 25.01.2017, на загальну суму 2 190 605.00 грн. здійснювалися позивачем за рахунок особистих коштів відповідача. Крім того, 27.08.2018 між позивачем, відповідачем та забудовником було укладено Договір відступлення до Інвестиційного договору №2284/3-1/325 від 25.01.2017, відповідно, до п. 1.2. якого позивач відступив на користь відповідача, а відповідач прийняв на себе весь комплекс прав та обов`язків позивача, що передбачені інвестиційним договором, копія вказаного договору міститься в матеріалах справи. Додатковим договором №1 від 09.12.2019, укладеним вже між відповідачем та забудовником, сторони внесли зміни до Інвестиційного договору щодо вартості об`єкту договору та строків сплати інвестиційних внесків. Набувши усіх прав та обов`язків інвестора за Інвестиційним договором, у подальшому відповідач уклав із забудовником Договір купівлі-продажу квартири від 09.12.2019. Пунктом 3 Договору визначено, що продаж квартири [ADDRESS] , вчинено за 2 238 387.30 гри. без ПДВ, які сплачені покупцем до підписання цього Договору на умовах Інвестиційного договору №2284/3-1/325 від 25.01.2017 в якості інвестиційного внеску (попередньої оплати за квартиру), що зараховується як оплата. Також, 08.12.2019 відповідач здійснив оплату ще одного інвестиційного внеску сумою 47 782,30 гри., що становило доплату за додаткову площу квартири після обмірів), що підтверджується відповідною квитанцією №32 від 08.12.2019. Відповідачем 09.12.2019 було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, на доказ чого суду надано Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 30.10.2023. Отже, за таких обставин позивач не може претендувати на грошову компенсацію 1/2 частини квартири [ADDRESS] , оскільки відповідачем доведено факт купівлі вказаної квартири за власні кошти. Доводи позивача, що додатковий договір №1 від 09.12.2019, укладений між відповідачем та забудовником, містить ознаки фальсифікації та підробки не підкріплено жодним належним та допустимим доказом та не знайшли свого правового обґрунтування і під час судового розгляду справи. Крім того, відповідно до наданих позивачем документів, позивач взагалі не конкретизує власні джерела походження коштів для оплати вартості квартири та іншого майна, яке вона просить суд визнати об`єктом спільної сумісної власності позивача та відповідача. Також факт добровільного підписання позивачем Договору відступлення свідчить про те, що позивач усвідомлювала, що діяла виключно в інтересах відповідача та за рахунок його особистих грошових коштів. Вказаний договір позивачем не був оспорений та не оспорюється на момент розгляду цієї справи у суді першої інстанції. Також позивачем не надані докази того, що укладення Договору відступлення відбулося під фізичним тиском або психологічним впливом зі сторони відповідача. Доводи представника позивача про те, що позивач підписала цей договір, уступивши власну квартиру відповідачу з мотивів особистих почуттів та бажанням догодити улюбленому чоловікові, судом не приймаються як надумані та не підтверджені належними доказами, в тому числі такими, які б підтверджували наявність у позивача грошових коштів, необхідних для купівлі квартири. Водночас відповідачем надано суду належні докази наявності у нього грошових коштів, достатніх для купівлі спірної квартири, а показами свідка [PERSON] доведено факт періодичної оплати внесків за придбану квартиру грошовими коштами відповідача, які знаходилися у свідка не зберіганні, і які остання передавала позивачу [PERSON] для внесення на рахунок забудовника у банку. Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до ч. 7 ст. 57 СК України якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зі змісту ст. 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. Велика Палата Верховного Суду у власній постанові від 22.09.2022 у справі №214/6174/15-ц вказала, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником. Якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі. Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не с підставою для визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном. В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу. При посиланні на вимоги статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач мала довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені її окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність. Як убачається із матеріалів справи, позивач не довела реальну актуальну ринкову вартість спірної квартири, факт істотного збільшення вартості квартири за час перебування позивача у шлюбі із відповідачем, факт збільшення вартості квартири за рахунок власних коштів позивача або внаслідок її трудової діяльності. Незважаючи на те, що певне покращення квартири [ADDRESS] здійснювалось відповідачем за рахунок його особистих коштів під час перебування у шлюбі із позивачем, вказаний факт не може бути підставою для визнання вказаної квартири спільною сумісною власністю позивача та відповідача. В обґрунтування позовних вимог позивач лише констатує визначену нею на власний розсуд ринкову вартість квартири [ADDRESS] та іншого майна, не посилаючись при цьому на жодні докази. Проте із долучених до позовної заяви доказів убачається, що позивачем, ймовірно, на підтвердження вартості спірного майна долучено: роздруківки скріншотів з екрану мобільного телефона, на яких зображені начебто оголошення щодо продажу різних квартир; аплікації із фотографій, зроблених невідомо коли, невідомо ким та у невідомому місці; фотографії сина позивача та відповідача; роздруківки скріншотів з екрану мобільного телефона, на яких зображені начебто оголошення про продаж різних предметів, зокрема меблів; копії заявок на придбання певних матеріалів та меблів, однак позивач не обґрунтовує, яке відношення вказані роздруківки мають до предмета позову та які саме обставини вони мають доводити. Твердження позивача, що саме вона була ініціатором інвестування в квартиру [ADDRESS] , а не відповідач [PERSON] , і що у випадку купівлі спірної квартири останній мав можливість оформити довіреність на операції з квартирою, засноване лише на припущенні щодо можливих дій відповідача, і як не підтверджене документально належними доказами, судом відхиляється. Міркування позивача щодо сумніву про законність укладення інвестиційного договору № 2284/3-1/325 від 25.01.2017 як фіктивного, у випадку оформлення цього договору на неї з можливої причини приховати відповідачем, його батьками та сестрою джерел походження грошових коштів на купівлю нерухомості, не беруться судом до уваги, оскільки вони не є предметом позову у цій справі. У свою чергу, інвестиційний договір № 2284/3-1/325 від 25.01.2017 на дату розгляду цієї справи є неоспореним, а тому на нього розповсюджується презумпція правомірності правочину. Посилання позивача на відсутність доказів безпосередньої передачі грошей за договором позики від [PERSON] відповідачу [PERSON] , а також сумнів щодо наявності в останнього грошових збережень на дату укладення інвестиційного договору є нікчемними, оскільки не засновані на конкретних доказах. Заявлене позивачем твердження про відсутність доказів передачі грошей безпосередньо позивачу [PERSON] для здійснення інвестиційних платежів в ході розгляду справи було спростовано показами свідка [PERSON] , яка повідомила суду, що особисто передавала грошові кошти [PERSON] та разом з нею контролювала факт внесення грошей на рахунок забудовника у банку. Суд враховує при цьому також той факт, що після допиту свідка [PERSON] , представником позивача було заявлено клопотання про виклик в судове засідання позивача [PERSON] для допиту в якості свідка та спростування наданих [PERSON] свідчень, яке було задоволено судом. Проте, в судоме засідання 26.07.2024 позивач не з`явилася, показів в якості свідка не надала. Заперечення проти належності наданих відповідачем видаткових накладних, датованих 2014, 2015, 2017 та 2018 роками, як доказів придбання будівельних матеріалів, обладнання та іншого для ремонту спірної квартири, судом відхиляється, оскільки пояснення сторони відповідача про те, що ці речі до квартири закупалися ще до проведення ремонту заздалегідь, представником позивача в судовому засіданні не спростовані. Відповідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. В порушення вказаних положень ст. 77 ЦПК України Позивачем не долучено до матеріалів справи жодного належного доказу на підтвердження заявленого нею розміру позовних вимог в частині стягнення із відповідача грошових коштів. На противагу цьому, відповідачем суду надано копії фіскальних/товарних чеків, видаткових накладних на загальну суму понад 130 000,00 грн. сплачених на майно, яке він придбав за власні кошти і яке наразі перебуває у квартирі [ADDRESS] . При цьому, позивачем не надано жодних належних розрахункових документів на підтвердження факту купівлі за її особисті або за спільні сумісні кошти подружжя будь-якого майна для вказаної квартири. Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, викладених у позовній заяві, разом з тим, позивач не повідомив суд про підстави звільнення від доказування. За таких підстав, в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити у повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З огляду на відхилення позовних вимог судові витрати стягненню з відповідача не підлягають. Заходи забезпечення позову підлягають скасуванню після набрання рішенням законної сили, відповідно до приписів ст. 158 ЦПК України.

Outcome: dismissed