Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-23 00:00:00

У травні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення 3% річних та інфляційних втрат. В обґрунтування позову зазначив, що 05.02.2008 між Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та відповідачем укладено кредитний договір №0014/3176/143790/73, за умовами якого останній отримав кредит в сумі 12 104 доларів США зі сплатою 12,95% річних, строком до виконання сторонами взятих на себе зобов`язань в повному обсязі. Позичальник взяв на себе зобов`язання погашати заборгованість по кредитному договору щомісячно. Кредит був наданий, однак відповідач зобов`язання належним чином не виконав, тому Банк звернувся до суду із позовом про стягнення кредитної заборгованості. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26.05.2011 у цивільній справі №2-2975/11 було стягнуто з [PERSON] заборгованість за кредитним договором №0014/3176/143790/73 від 05.02.2008 у розмірі 133 802, 61 грн. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18.07.2012 вищевказане судове рішення було залишено без змін. В подальшому на виконання вищезазначеного судового рішення судом було видано виконавчий лист, який Банком подано для примусового виконання до Державної виконавчої служби. 18.12.2019 між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та АТ «Оксі Банк» було укладено Договір відступлення права вимоги №114/2-28, відповідно до якого АТ «Райффайзен Банк Аваль» відступило на користь АТ «Оксі Банк» право вимоги до [PERSON] за кредитним договором №0014/3176/143790/73 від 05.02.2008. У подальшому, 18.12.2019 між АТ «Оксі Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Профіт Капітал» був укладений Договір відступлення права вимоги №114/2-28-1, відповідно до якого АТ «Оксі Банк» відступило на користь ТОВ «Фінансова компанія «Профіт Капітал» право вимоги до [PERSON] за кредитним договором №0014/3176/143790/73 від 05.02.2008. У зв`язку з вищевикладеним та враховуючи, що станом на дату звернення позивача до суду відповідачем рішення суду по справі № 2-2975/11 не виконано, позивач просить суд стягнути з відповідача 3% річних від суми стягнення, визначеної рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська, а також інфляційні втрати. Також позивач просив суд стягнути з відповідача понесені судові витрати у вигляді судового збору та витрати на правову допомогу в розмірі 10 000,00 грн. Ухвалою суду від 24 травня 2024 року справу прийнято до свого провадження та визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.59). Відповідно до ч.5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Судове засідання проведено в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідач [PERSON] повідомлявся судом про наявність цивільної справи на розгляді у суді, стороною якої він є, шляхом направлення поштової кореспонденції суду за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання. Клопотань до суду про розгляд справи з повідомленням сторін та відзиву на позовну заяву не надходило. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, в даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17 , постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Оскільки відповідач у встановлений судом строк не надав до суду відзив на позовну заяву, тому суд на підставі ч. 8 ст. 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного. 05.02.2008 між Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] укладено кредитний договір №0014/3176/143790/73, за умовами якого останній отримав кредит в сумі 12 104 доларів США зі сплатою 12,95% річних, строком до виконання сторонами взятих на себе зобов`язань в повному обсязі. Позичальник взяв на себе зобов`язання погашати заборгованість по кредитному договору щомісячно. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26.05.2011 у цивільній справі №2-2975/11 з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» було стягнуто заборгованість за кредитним договором №0014/3176/143790/73 від 05.02.2008 у розмірі 133 802, 61 грн. (а.с.6-7). Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області у цивільній справі №2-2975/11 від 18.07.2012 вищевказане судове рішення було залишено без змін (а.с.8-9). 18.12.2019 між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та АТ «Оксі Банк» було укладено Договір відступлення права вимоги №114/2-28, відповідно до якого АТ «Райффайзен Банк Аваль» відступило на користь АТ «Оксі Банк» право вимоги до [PERSON] за кредитним договором №0014/3176/143790/73 від 05.02.2008 (а.с.12-15). У подальшому, 18.12.2019 між АТ «Оксі Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Профіт Капітал» був укладений Договір відступлення права вимоги №114/2-28-1, відповідно до якого АТ «Оксі Банк» відступило на користь ТОВ «Фінансова компанія «Профіт Капітал» право вимоги до [PERSON] за кредитним договором №0014/3176/143790/73 від 05.02.2008 (а.с.17-19). Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська у цивільній справі №2-2975/11 від 02.11.2020 ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було змінено як сторону виконавчого провадження його правонаступником ТОВ «Фінансова компанія «Профіт Капітал» (а.с.10-11). Судом також встановлено, що рішення суду до тепер не виконане. Як вбачається з розрахунку 3% річних та інфляційних втрат, наданим позивач, 3% річних та сума комісії нарахована за період з 04.04.2017 по 23.02.2022 та складає: 3% річних у розмірі 19 598,79 грн. та інфляційні втрати у розмірі 54 056,25 грн., що разом дорівнює 73 655,05 грн. (а.с.29). Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтями 526, 527 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином, у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Водночас, ст. 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18. У постанові від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що з ухваленням рішення про стягнення боргу зобов`язання відповідачів сплатити заборгованість не припинилось та тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Отже, кредитор має право на отримання сум, передбачених у статті 625 ЦК України, за увесь час прострочення. При цьому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає в кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення й обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином враховуючи, що відповідач належним чином не виконав свої зобов`язання за укладеним кредитним договором на час звернення з позовною заявою, відповідно зобов`язання відповідача сплатити борг не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання, тому кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України. З розрахунку заборгованості 3% річних та інфляції вбачається, що 3% річних та інфляція нараховані за період з 04 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року. Відповідно до ч. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11 березня 2020 року "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19", з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу, з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин. У подальшому, строк дії карантину неодноразово продовжувався. Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року. У подальшому, строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався, та він діє по теперішній час. Відповідно до ч. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року№ 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Згідно п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Отже, 3% річних та інфляційні витрати правильно розраховано позивачем, що підтверджується розрахунком. Відповідач не надав суду доказів щодо відсутності заборгованості за кредитним договором. За таких обставин, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором № 0014/3176/143790/73 від 05.02.2008 за період з 04.04.2017 по 23.02.2022 року у розмірі 73 655,05 грн., з яких заборгованість за ставкою 3% річних 19 598,79 грн., інфляційні втрати 54 056,25 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню витрати, понесені позивачем по оплаті судового збору. Щодо вимоги представника позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 10000 грн., на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу було надано наступні докази: договір про надання правової допомоги №28092021-1 від 28.09.2021 року, додаткова угода № 10 до договору про надання правової допомоги №28092021-1 від 28.09.2021 року, акт № 20-1 прийому-передачі реєстру боржників, акт №20-1 прийому-передачі наданої правової допомоги, платіжна інструкція, статут АО «Правовий діалог». Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно з частиною другою цієї статті за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. З огляду на зазначене вище, суд вважає, що факт отримання позивачем правових послуг, наданих адвокатським об`єднанням та їх оплата підтверджена відповідними доказами. Відповідно до стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі Закон про адвокатуру) гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Отже, положення спеціального Закону про адвокатуру передбачають, що розмір гонорару визначається у договорі про надання правової допомоги за взаємною згодою обох сторін, як клієнта так і адвоката. З однієї сторони норми вказаного Закону покликані гарантувати оплату праці адвоката за надані правові послуги, з іншого боку визначити вартість кваліфікованих правових послуг, які спроможний буде заплатити клієнт з урахуванням його фінансових можливостей та з огляду на кваліфікацію, досвід адвоката, обсяг наданих ним послуг. Особа, бажаючи ефективно захисти своє право, яке порушено/порушується, звертається за допомогою до адвоката, та, укладаючи з ним договір про надання правової допомоги, погоджується оплатити вартість запропонованих ним правових послуг. Разом з тим, така особа має правомірні очікування повернути назад вказані кошти, стягнувши їх із відповідача, у випадку, якщо її право буде відновлено, чи судом буде визнана її правота. Інститут відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, передбачений у ст. 137 ЦПК України, власне і покликаний гарантувати право людини на повернення здійснених нею витрат на правову допомогу у разі постановлення судом рішення на її користь. З огляду на все викладене вище, з урахуванням особливостей вказаної справи, зокрема, того, що передумовою звернення позивача до суду були дії відповідача, а також того, що лише після вжиття позивачем правових способів захисту шляхом пред`явлення позову, у зв`язку з чим, позивачу необхідно було скористатися правовою допомогою кваліфікованого адвоката, - відповідачами було відновлено його право, суд вважає, що стягнення витрат за правову допомогу відповідатиме основними засадами (принципами) цивільного судочинства, зокрема, верховенству права та відшкодуванню судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Враховуючи те, що завданням цивільного судочинства, є насамперед справедливий, та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, суд вважає, що розмір відшкодування витрат на правову допомогу у сумі 5000 грн. не порушуватиме принципу співмірності позовних вимог, відповідатиме складності справи та виступатиме гарантією реалізації правомірних очікувань позивача як особи, чиї права було порушено, на повну або часткову компенсації сплачених ним коштів за правову допомогу щодо захисту його права, надану йому адвокатом. Так, виходячи з складності справи та виконаних адвокатом робіт, суд стягує з відповідача на користь позивача 5000 грн. витрат на правничу допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з урахуванням результату розгляду справи, з відповідача також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати.

Outcome: partial