Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-08 00:00:00

У грудні 2023 р. [PERSON] (далі також - [PERSON] , позивачка) звернулась до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до Російської Федерації як до держави-агресора (далі також - РФ, відповідач) про відшкодування майнової шкоди в розмірі 609 858 грн та моральної шкоди в розмірі 100 000 грн. Вимоги позову обґрунтовані такими обставинами. [PERSON] є власником транспортного засобу 2016 Mazda СХ-5 FWD Grand Touring, номер кузова: [NUMBER] (далі також - транспортний засіб, автомобіль), який належить їй на підставі митної декларації ІМ40ДЕ № 23UA209200017816U9. 20.09.2023 позивачка залишила вказаний транспортний засіб на станції технічного обслуговування (далі також - СТО) за адресою: м. Київ, вул. Зрошувальна 5-А. 21.09.2023 під час обстрілу Києва Російською Федерацією відбулося влучання ракети в СТО, в результаті чого транспортний засіб був повністю знищений. За цим фактом позивачка подала заяву про вчинення кримінального правопорушення та її визнано потерпілою у кримінальному провадженні № 22023101110000735.Згідно з висновком експерта вартість завданого їй матеріального збитку становить 609 858 грн. Вимоги про відшкодування моральної шкоди мотивовані тим, що знищення автомобіля вкрай негативно вплинуло на психічний та емоційний стан позивачки, порушило її нормальний сон та викликало проблеми з серцево-судинною системою. Ухвалою суду від 13.12.2023 відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 30.01.2024 від представника позивачки Янкового М. В. надійшла заява, у якій він просив розглядати справу у всіх судових засіданнях без його участі та без участі позивачки. В ході виконання завдань підготовчого провадження було установлено, що провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у статтях 175, 177 ЦПК України, у зв`язку з чим ухвалою суду від 15.04.2024 позов [PERSON] залишено без руху. З огляду на суб`єктний склад учасників спору та особливий статус держави, яка може вступати у правовідносини лише через свої компетентні органи, вказаною ухвалою суд визначив, що представником відповідача у цій справі є Міністерство юстиції РФ. Способом усунення недоліків суд зазначив подання позовної заяви у новій редакції, форма та зміст якої повинні відповідати вимогам статті 175 ЦПК України, та надання доказів надсилання позовної заяви і копій доданих до неї документів (у перекладі на російську мову) на поштову адресу або адресу електронної пошти Міністерства юстиції РФ - компетентного органу, який уповноважений представляти і захищати інтереси РФ у цьому спорі. 22.04.2024 від представника позивачки [PERSON] надійшла позовна заява у новій редакції та докази надсилання копії позовної заяви і копій доданих до неї документів у перекладі на російську мову на адресу електронної пошти Міністерства юстиції РФ info@minjust.gov.ru. Ухвалою суду від 10.06.2024 закрите підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті в судовому засіданні 09.08.2024. У зв`язку з військовою агресією РФ проти України Україна розірвала дипломатичні відносини з РФ, припинила поштове співробітництво з поштою Росії та дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року, вчиненої у м. Мінську (Закон України від 01.12.2022 № 2783-IX з 19.05.2024), а тому виклик представника відповідача до суду здійснювався єдиним можливими способом - через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, що передбачено нормою частини одинадцятої статті 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Свого представника до суду відповідач не направив і правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався, а тому справу розглянуто на підставі пояснень та доказів позивачки відповідно до положень частини частини восьмої статті 178, частини другої статті 191 та частини третьої статті 223 ЦПК України. Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у позовній заяві, суд встановив такі обставини. 16.04.2023 на автоаукціоні «COPART» у США [PERSON] купила легковий автомобіль марки Mazda, моделі СХ-5, номер кузова: [NUMBER] , 2016 року випуску, який був у використанні та мав ознаки аварійних пошкоджень, ціна продажу склала 6 848 дол. США (а.с. 22-26). 06.07.2023 автомобіль прибув на територію України та на нього було заповнено митну декларацію ІМ40ДЕ № 23UA209200017816U9 з нарахуванням митних платежів в загальному розмірі 115 769,41 грн (а.с. 27). З пояснень позивачки убачається, що 20.09.2023 вона залишила вказаний транспортний засіб на станції технічного обслуговування за адресою: м. Київ, вул. Зрошувальна 5-А. 21.09.2023 відбувся масований ракетний удар РФ по об`єктам цивільної інфраструктури м. Києва. Серед об`єктів, які зазнали пошкоджень, була станція технічного обслуговування за вищевказаною адресою, у будівлю якої влучила ракета Х-101. Ракетний удар спричинив пожежу, внаслідок якої був фізично знищений належний позивачці транспортний засіб. Вказані обставини підтверджуються звітом про причину виникнення пожежі, складеним Дарницьким районним управлінням ГУ ДСНС України у м. Києві, та фотозображеннями транспортного засобу у пошкодженому стані (а.с. 29-43, 73-78). За фактом ракетної атаки на об`єкти цивільної інфраструктури м. Києва відкрите кримінальне провадження № 22023101110000735 за ознаками злочину, передбаченого частиною 1 статті 438 Кримінального Кодексу України, у якому позивачку визнано потерпілою (а.с. 44 -69). Відповідно до складеного на замовлення позивачки судовим експертом Власовим А. Ю. висновку експерта за результатами проведення транспортно-товарознавчої експертизи № 1040/10/2023 від 03.10.2023 вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля Mazda СХ-5, номер кузова: [NUMBER] , в результаті його пошкодження внаслідок військової агресії РФ станом на 28.09.2023 становить 609 858 грн (а.с. 81-87). Даючи оцінку факту пред`явлення позову до держави як суб`єкта міжнародних відносин, а також вимогам позову в цілому та доказам, якими вони обґрунтовуються, суд застосовує такі норми права та виходить з таких мотивів. Конституція України проголошує, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом, правосуддя в Україні здійснюють виключно суди, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення (статті 55, 124). Як роз`яснив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 07.05.2002 № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. Отже саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право, а за змістом частини другої статті 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану. У частині четвертій статті 10 ЦПК України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. За змістом статті 1 Конвенції існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобов`язання, взяті на себе Договірною державою за статтею 1, включають два аспекти, а саме: з одного боку - негативне зобов`язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку - позитивні зобов`язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території (рішення ЄСПЛ у справі «Ilaєcu and Others v. Moldova and Russia» від 08.07.2004 № 48787/99, § 313; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16.06.2015 № 40167/06, § 129). Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У статтях 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) закріплене право кожного на захист свого цивільного (особистого немайнового або майнового) права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, в Україні введено воєнний стан. У подальшому режим воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався та триває і понині. За змістом статей 10, 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» правосуддя в Україні в умовах воєнного стану має здійснюватися у повному обсязі, тобто не може бути обмежено конституційне право людини на судовий захист. В умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. За приписами частини першої статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України. Отже вказаною нормою встановлено судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів цієї держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави, зокрема як відповідача. Постановою Верховної Ради України від 14.04.2022 «Про заяву Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні» визнано геноцидом Українського народу дії Збройних сил, політичного і військового керівництва Росії під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24.02.2022, а також доручено Голові Верховної Ради України спрямувати цю заяву до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї НАТО, урядів та парламентів іноземних держав. Голові Верховної Ради України надано повноваження звернутися до Генеральної прокуратури, Міністерства закордонних справ України та Міністерства юстиції України щодо невідкладного вжиття заходів для належного документування фактів вчинення Збройними силами Російської Федерації та її політичним і військовим керівництвом геноциду Українського народу, злочинів проти людяності, воєнних злочинів, інших тяжких злочинів на території України та ініціювання притягнення до відповідальності всіх винних осіб. Наведені дії РФ вчиняє з 2014 року та продовжує станом на момент ухвалення цього рішення. Отже, після початку війни в Україні з 2014 р. суди України, розглядаючи справи, де відповідачем визначено РФ, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії РФ, за позовом, поданим саме до цієї держави. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 14.04.2022 у справі № 308/9708/19 щодо судового імунітету Російської Федерації у справах про відшкодування шкоди, завданої державою-агресором, Російська Федерація, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави та численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі-громадянину України. У постановах від 18.05.2022 у справах № 428/11673/19 та № 760/17232/20-ц Верховний Суд розширив правові висновки вказуючи, що підтримання юрисдикційного імунітету Російської Федерації позбавить позивача ефективного доступу до суду для захисту своїх прав, що є несумісним з положеннями пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Водночас у зв`язку з повномасштабним вторгненням Російської Федерації на територію України 24.02.2022 Україна розірвала дипломатичні відносини з Російською Федерацією, що унеможливлює із цієї дати направлення запитів до Посольства Російської Федерації в Україні щодо згоди РФ бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди, з огляду на припинення його роботи на території України. Отже, звертаючись із позовом до Російської Федерації, позивач не потребує згоди компетентних органів держави Російської Федерації на розгляд справи у судах України або наявності міжнародної угоди між Україною та Російською Федерацією з цього питання. При цьому судом враховано правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 14.04.2022 у справі № 308/9708/19, відповідно до якої національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом «генерального делікту»). Так, суд дійшов висновку про застосування у цій справі «деліктного винятку», відповідно до якого будь-який спір, що виник на її території у громадянина України або іншої особи (суб`єкта), навіть з іноземною країною, зокрема й Російською Федерацією, може бути розглянутий та вирішений судом України як належним та повноважним судом. Також суд зазначає, що оскільки в Україні введено воєнний стан у зв`язку з триваючою повномасштабною збройною агресією РФ проти України, чим порушено її суверенітет, отримання згоди РФ бути відповідачем у цій справі наразі є недоречним. Така правова позиція відображена у постановах Верховного Суду від 25.01.2019 у справі № 796/165/18, від 14.04.2022 у справі № 308/9708/19 та від 18.05.2022 у справі № 760/17232/20-ц. Висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, мають ураховуватись судом при виборі і застосуванні норми права (частина четверта статті 263 ЦПК України). Статтею 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди, підставами для застосування яких є наявність заподіяної особі майнової та моральної шкоди. За нормою статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у більшому або меншому розмірі. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду в рамках позадоговірних (деліктних) зобов`язань визначає стаття 1166 ЦК України, згідно положень якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (стаття 1192 ЦК України). За обставинами справи установлено, що внаслідок здійсненого Російською Федерацією ракетного обстрілу об`єктів цивільної інфраструктури м. Києва було фізично знищено належний позивачці автомобіль, а відтак є очевидним факт порушення її суб`єктивного матеріального права, на захист якого подано цей позов. На підтвердження розміру збитку позивачкою надано висновок експерта, відповідно до якого вартість завданого їй матеріального збитку дорівнює ринковій вартості автомобіля Mazda СХ-5 та становить 609 858 грн. Вказаний висновок складено компетентною особою - судовим експертом за спеціальністю «Визначення вартості колісних транспортних засобів та розміру збитку, завданого власнику транспортного засобу», який був попереджений про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку, за вірною методологією та з дотриманням вимог нормативно-правових актів в галузі оцінки колісних транспортних засобів майна, зокрема Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24.11.2003 № 1074/8395 в редакції наказу від 24.07.2009 № 1335/5/1159, Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав». Жодних доказів на спростування даних висновку експерта не надано, а тому суд вважає його належним і допустимим доказом розміру завданих позивачці збитків та покладає в обґрунтування свого рішення. Загальні положення про відшкодування моральної шкоди визначає стаття 23 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів та у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. За приписами статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі, неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. На підставі оцінки викладених у позовній заяві доводів і аргументів та наданих позивачкою доказів суд дійшов висновку про доведеність факту спричинення їй душевних страждань, зумовлених знищенням цінного майна. Неправомірні дії відповідача призвели і до вимушених змін у звичному способі життя позивачки, оскільки вона змушена була витрачати час, зусилля та власні кошти на збирання необхідних документів, звернення до правоохоронних органів, адвоката та до суду, щоб довести порушення своїх прав. З урахуванням сукупності установлених фактів та обставин, зокрема, обсягу, глибини та тривалості душевних страждань, яких позивачка зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою відповідача, що призвело до знищення її майна, а також обставин завдання шкоди, суд визнає обґрунтованою компенсацію завданої їй моральної шкоди у заявленому розмірі (100 000 грн) вважаючи такий розмір моральної шкоди цілком розумним і справедливим. Відповідно до положень статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову - на відповідача. Позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 22 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», а тому суд стягує з відповідача судовий збір в дохід держави за ставкою, встановленою цим Законом для вимог майнового характеру, що у грошовому виразі становить 7 099 грн (609 858+100 000)х1%). Що стосується витрат позивачки на професійну правничу допомогу, то належні та достатні докази на підтвердження розміру таких витрат в матеріалах справи відсутні, а тому підстав для їх розподілуміж сторонами суд не вбачає. На підставі викладеного,

Outcome: approved