Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-24 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Свій позов обґрунтовує тим, що 03.07.2018 року позичила [PERSON] кошти в розмірі 20000,00 євро з умовою їх повернення до 01.01.2022 року, про що остання написала відповідну розписку і зобов`язалася повернути борг. Однак, станом на день звернення до суду позичальник борг повернула лише частково 1000 Євро. Покликаючись на викладені обставини, просила суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість за договором позики в розмірі 1193062,34 грн., з яких 821459,30 грн. основна сума боргу, 308877,29 грн. інфляційні витрати та 62725,75 грн. 3% річних, а також 11930,62 грн. сплаченого судового збору. До початку розгляду справи по суті від позивача надійшла заява, у якій вона просить справу слухати у її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Представник відповідача також подав суду заяву про слухання справи у його відсутності, позовні вимоги визнає та не заперечує щодо їх задоволення. Розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст.\~1046\~ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Судом з`ясовано, що 03.07.2018 року [PERSON] отримала в борг від [PERSON] 20\~000,00 Євро з умовою їх повернення до 01.01.2022 року, про що свідчить відповідна письмова розписка. При цьому, у вказаній розписці [PERSON] зазначила, що у разі неповернення боргу у визначений строк, погоджується сплатити інфляційні та 3% річних за весь період прострочення (а.с. 8). Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). На підставі ч. 1 ст.\~526\~ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Частинами першої і третьою статті 530\~ЦК України передбачено, що у разі встановлення у зобов`язанні строку (терміну) його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У випадку не встановлення строку (терміну) виконання боржником обов`язку, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. В судовому засіданні встановлено, що до дня звернення позивача в суд відповідач не повернула позивачу всю суму боргу, обумовлену договором, чим порушила вимоги ст. 1049 Цивільного кодексу України та зобов`язання по вищевказаному договору. Відповідно до норм передбачених ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Так, частиною 2 ст.\~625\~ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно зі ст.99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. \~ \~ \~ \~Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч.1 ст.192 ЦК України). \~ \~ \~ \~Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст.192 ЦК України). \~ \~ \~ \~Відповідно до ч.1 ст.533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. \~ \~ \~ \~Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. \~ \~ \~ \~ Разом із тим ч. 2 ст.533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити у грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається у гривнях за офіційним курсом Національного банку України. \~ \~ \~ \~Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов`язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня. \~ \~ \~ \~Крім того, у ч.2 ст.533 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язані визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. \~ \~ \~ \~Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 02.07.2014 року №6-79цс14, від 16.09.2015 року №6-190цс15, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. \~ \~ \~ \~Отже, положення чинного законодавства хоч і визначає національну валюту України, як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов`язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов`язання у випадку зміни Національним банком України курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти (правова позиція Верховного Суду України, яка висловлена в постановах від 04.07.2011 року №3-62гс11,від 07.10.2014 року №3-133гс14). \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що в розписці грошові зобов`язання визначені в іноземній валюті, а саме Євро, в зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма ч. 2 ст. 533 ЦК України. Таким чином, оцінивши зібрані і дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи, що відповідач свої зобов`язання належним чином не виконала, суд прийшов до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за договором позики в сумі 19000,00 Євро, що за курсом НБУ на день звернення до суду становить 821459,30 грн., а також 62725,75 грн. 3% річних грн., а всього разом 884185,05 грн. При цьому, у задоволенні вимог щодо стягнення інфляційних втрат слід відмовити, оскільки інфляційні нарахування не здійснюються, якщо сума зобов`язання визначена у іноземній валюті або еквіваленті. Така позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 року №296/10217/15. Частиною першою статті 141\~ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За змістом частини першої статті 142\~ЦПК України слідує, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Виходячи з вищенаведених положень процесуального закону та враховуючи, що відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, то судові витрати слід розподілити наступним чином: повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову та стягнути з відповідача в користь позивача 50 відсотків судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову. \~ \~ \~ \~На підставі ст.ст. 1048-1050 ЦК України,

Outcome: partial