Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , треті особи: Служба у справах дітей Сахновщинської селищної ради Красноградського району Харківської області, Орган опіки та піклування Сахновщинської селищної ради Красноградського району Харківської області про позбавлення батьківських. В обґрунтування позову посилається на те, що він з відповідачем по справі спільно проживали без реєстрації шлюбу. Під час спільного проживання в них народилася донька [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем у них не склалося, тому з 2022 року вони припинили спільне проживання, відповідач по справі покинула сім`ю, вела аморальний спосіб життя, часто міняла місце свого проживання. З липня 2022 року він та донька вимушені були переїхали із міста Запоріжжя та зареєструвалися як внутрішньо переміщені особи в с. Великі Бучки Красноградського району Харківської області, де спільно проживають. Цього ж року донька почала відвідувати КЗ «Тавежнянський ліцей» Сахновщинської селищної ради де навчається у третьому класі. Для забезпечення належного розвитку доньки він прикладає всі свої зусилля та можливості. Для доньки створені всі необхідні умови для її здорового та всебічного розвитку. Він піклується про її здоров`я та належне виховання. Зі свого боку він ніколи не створював будь-які перешкоди у спілкуванні відповідача із донькою та участі у її вихованні, а навпаки, наполягав на її спілкуванні з донькою, щоб донька відчувала материнську турботу і любов, але відповідач такого бажання не виявляла та не бажала виконувати покладені на неї законом батьківські обов`язки. З 2022 року жодного разу не поцікавилася життям доньки, її здоров`ям чи успіхами в навчанні. Окрім того, з Єдиного реєстру судових рішень йому стало відомо, що відповідача по справі було притягнуто до адміністративного відповідальності невиконання батьківських обов`язків, відносно малолітнього сина та Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12.12.2023 року вона була позбавлєна батьківських прав стосовно малолітнього сина. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як свідоме ухилення від виховання своєї доньки, нехтування нею своїх батьківських обов`язків відносно доньки. У зв`язку з чим позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом. Позивач в судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримав, просив її задовольнити. Також пояснив, що з відповідачем по справі він не проживає з 2019 року. На даний час йому точно невідомо її прізвище. В свідоцтві про народження дитини її прізвище вказано « [PERSON] » та на скільки йому відомо вона укладала шлюб та змінила прізвище на « [PERSON] ». З того часу донька проживала з відповідачем. Відповідач зверталася до суду з заявою про стягнення з нього аліментів, проте він їх не сплачував, оскільки офіційно не працював, хоча надавав допомогу, купляв одяг, цікавився життям доньки. В 2022 році донька почала проживати разом з ним, а відповідач поїхала за межі України на заробітки. З того часу відповідач не спілкується з донькою, не цікавиться її життям та не піклується про неї. З початком бойових дій та території Запорізької області вони з донькою були вимушені переїхати в с. Великі Бучки Красноградського району Харківської області, де проживають в будинку його матері та зареєстровані як внутрішньо переміщені особи. З того час у донька відвідує місцеву школу. Він створює для доньки всі необхідні умови для життя та навчання, піклується про її розвиток та здоров`я. На даний час він не працює, але отримує дохід від надання в оренду земельної ділянки, отримує соціальні виплати та планує працевлаштуватися. За час проживання доньки з ним, відповідач жодного разу не відвідувала доньку та цікавилася її життям. Також йому відомо з Єдиного реєстру судових рішень, що відповідач притягувалася до адміністративної відповідальності щодо неналежного виконання батьківських обов`язків відносно свого малолітнього сина, та в подальшому була позбавлена батьківських прав відносно нього. Зазначив, що належним чином завірених копій судових рішень з даного приводу надати не може, але надав копії відповідних судових рішень роздруковані з Єдиного реєстру судових рішень. Вказані обставини вказують на нехтування відповідачем своїх батьківських обов`язків стосовно доньки, тому він звернувся до суду з даним позовом. На його думку, позбавивши відповідача батьківських прав в подальшому не дасть можливість відповідачу забрати в нього доньку. При вирішенні питання щодо можливості ухвалення заочного рішення, не заперечував проти такого вирішення справи. Відповідач, у судове засідання не з`явилася, хоча повідомлялася про час та місце судового засідання шляхом направлення судових повісток за місцем реєстрації. Про причини неявки суд не повідомила. Представник третіх осіб Служби у справах дітей Сахновщинської селищної ради Красноградського району Харківської області та Органу опіки та піклування Сахновщинської селищної ради Красноградського району Харківської області в судовому засіданні зазначила, що підтримує позовну заяву [PERSON] та вважає за доцільне побавити батьківських прав відповідача стосовно неповнолітньої доньки [PERSON] , оскільки відповідач не виконує свої батьківські обов`язки відносно доньки. Під час спілкування з дитиною [PERSON] , остання повідомила, що хоче спілкуватися з матір`ю, але мати цього не хоче. Згідно зі ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Ухвалою Сахновщинського районного суду Харківської області від 31.07.2024 року прийнято рішення про проведення заочного розгляду даної справи. Суд, на підставі ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України, враховуючи згоду позивача і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим ухвалити заочне рішення. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Статтями 10, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. По справі встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у фактичних шлюбних відносинах, за час яких у них народилася донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією повторного свідоцтва про народження серії [NUMBER] , видане 26.06.2018 року Шевченківським районним у м. Запоріжжя відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області. (а.с. 11) Згідно витягу з реєстру територіальної громади від 09.10.2023 року [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 7) Відповідно до довідки про склад сім`ї від 26.01.2024 року №40, [PERSON] проживає без реєстрації за адресою: [ADDRESS] з 27.07.2022 року, як внутрішньо переміщена особа разом з донькою [PERSON] , [INFO] . (а.с. 12) Згідно копії характеристики від 29.01.2024 року №01-37/24 [PERSON] 2013 року народження, навчається в КЗ «Тавежнянський ліцей» Сахновщинської селищної ради Красноградського району Харківської області з третього класу. Харктеризується позитивно. Батько приділяє увагу вихованню дитини. (а.с. 13) Відповідно до акту обстеження фактичного місця мешкання особи за адресою: [ADDRESS] від 29.01.2024 року №5, старостою Великобучківського старостинського округу Сахновщинської селищної ради Красноградського району Харківської області проведено обстеження проживання [PERSON] та його доньки [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , в ході якого встановлено, що останні дійсно проживають за вказаною адресою з 27.07.2022 року. Мати дитини [PERSON] відсутня, за вказаною адресою не проживає, місце проживання не встановлене. (а.с. 14) Згідно довідки від 20.07.2022 року №6322-7001375131 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 15) Відповідно до довідки від 20.07.2022 року №6316-7001375239 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 16) Згідно висновку органу опіки та піклування Сахновщинської селищної ради Красноградського району Харківської області про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до її малолітньої доньки [PERSON] від 28.05.2024 року №2654/02.1-20, орган опіки та піклування Сахновщинської селищної ради Красноградського району Харківської області вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав по відношенню до її малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] комісією з питань захисту прав дитини. Також у даному висновку зазначено, що згідно інформації КЗ «Тавежнянський ліцей» [PERSON] 20.08.2021 року була зарахована до 3-го класу ліцею, а 15.09.2021 року відрахована у зв`язку з переходом на навчання до Запорізького НВК № 60. 19.09.2022 року зарахована до 4-го класу КЗ «Тавежнянський ліцей», і навчається у закладі до цього часу у 5-му класі. У період навчання дитини у 3-4 класах мати [PERSON] декілька разів спілкувалась з класним керівником та директором ліцею щодо питань навчання доньки. Протягом 2023/2024 навчального року на зв`язок із класним керівником та адміністрацією ліцею не виходила. Усі питання, пов`язані з навчанням [PERSON] вирішуються виключно з батьком дитини.З інформації КНП «Центр медико-санітарної допомоги Сахновщинської селищної ради Красноградського району Харківської області» у випадку звернення за медичною допомогою, дитину супроводжує бабуся [PERSON] , або тітка дитини. Відповідно до пояснення [PERSON] , матері [PERSON] , її донька на даний час знаходиться за кордоном, а саме у Польщі, на зв`язок виходить щодня, завжди цікавиться донькою [PERSON] . Крім того, в судовому засіданні досліджені копії судових рішень виготовлені з Єдиного державного реєстру судових рішень на які посилався в своїй позовній заяві позивач, а саме копію рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя у справі №336/11215/23, провадження №2/336/3712/2023 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, копію постанови Шевченківського районного суду м. Запоріжжя у справі №336/3326/23, провадження №2/336/2115/2023 про притягнення особи до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.184 КУпАП, проте з їх змісту неможливо встановити що вони стосуються саме відповідача по справі, оскільки вони знеособлені. Конвенція про права дитини у ст.12 зобов`язує держав- учасниць забезпечити дитині, здатній формулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосується, і цим поглядом має приділятися належна увага згідно з віком дитини та її зрілістю. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей, суд надає дитині можливість висловити свою думку і приділяє цій думці належну увагу. В судовому засіданні було заслухано думку дитини [PERSON] , яка повідомила, що їй відомо про те, що розглядається справа щодо позбавлення батьківських прав її матері по відношенню неї. З матір`ю вона бачилася останній раз два чи три роки назад. З 2022 року вона проживає разом з батьком, та їй відомо що мати поїхала до Польщі на заробітки. До цього часу вона проживала разом з матір`ю та вітчимом, який зловживав спиртними напоями, та ображав їх з матір`ю та вони не раз переховувалися від нього. Інколи до них приїжджали працівники поліції та навіть хотіли її забрати від матері. У 2022 році мати відвезла її до бабусі, а потім дідусь відвіз її жити до тата. З того часу мати перестала з нею спілкуватися. Проте в 2024 році, після її дня народження, [INFO], мати почала їй телефонувати та спілкуватися з нею. З того часу вона прислала їй одну посилку з речами та обіцяла прислати ще. На даний час мати їй телефонує 2-3 рази на тиждень. Нещодавно вона під час телефонної розмови повідомила матері, що батько подав позов до суду щодо позбавлення її батьківських прав, але свою думку з даного приводу вона не висловлювала. Також зазначала, що коли у батька є час він відвозить її до бабусі, [PERSON] , у якої вона гостює. Судом встановлено, що спірні правовідносини виникли між позивачем та відповідачем з приводу позбавлення батьківських прав матері відносно малолітньої дитини [PERSON] . Згідно з ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Відповідно до частин першої-четвертої статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Згідно з частиною першою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Підстави позбавлення батьківських прав, передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Звертаючись до суду із цим позовом, позивач як на підставу позбавлення батьківських прав [PERSON] посилався на те, що мати ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо своєї малолітньої дитини, а саме не спілкується з нею, не турбується про неї, не займається її вихованням, не піклується про фізичний та духовний розвиток. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) зазначено, що «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків». Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків (постанова Верховного Суду від 12 вересня 2019 року у справі №638/6919/16-ц). Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58). Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява №10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зав`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100). Розірвання сімейних зв`язківка означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків викладено, зокрема в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. Згідно ч. 2 ст. 141 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу між батьками, окреме проживання їх від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини. У відповідності з ч. 2 ст. 157 Сімейного кодексу України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні. Пунктом 15 Постанови від 30 березня 2007 року №3 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (із змінами і доповненнями, внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 грудня 2008 року №20) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. У відповідності до ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено на позивача. Посилання позивача на те, що його дочка [PERSON] впродовж останніх двох років проживає разом із ним та не бачиться із відповідачем, не є підставою для позбавлення [PERSON] батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довів. Доводи позивача, про те що відповідач не спілкується з дитиною не приймає участь у її вихованні та не піклується про неї не знайшли свого підтвердження. Більш того це спростовується поясненнями самої дитини [PERSON] , яка повідомила, що мати, хоча і не бачиться з нею, оскільки проживає за кордоном, але телефонує декілька разів на тиждень, а також надсилала їй речі та подарунки. Крім того, такі доводи позивача, спростовуються висновком органу опіки та піклування, згідно якого мати приймала участь у вихованні дитини під час їх спільного проживання, цікавилася її навчанням у школі. На даний час, хоча і не цікавиться її навчанням у школі, але постійно підтримує зв`язок зі своєю матір`ю, з якою спілкується про свою доньку. Доводи позивача про те, що відповідач притягувалася до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків відносно іншої своєї дитини, а в подальшому була позбавлена батьківських прав відносно цієї дитини, що свідчить про нехтування батьківськими правами по відношенню і до їх доньки [PERSON] суд також не бере до уваги, оскільки вони не підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами, а з наданих позивачем, на підтвердження цих обставин, копій судових рішень з Єдиного державного реєстру судових рішень неможливо встановити що вони стосуються саме відповідача по справі, оскільки вони знеособлені. Матеріали справи не містять докази винної поведінки відповідачки та умисного ухилення її від виконання своїх обов`язків по вихованню дочки. У справі відсутні докази застосування до відповідачки будь-яких заходів впливу з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративного стягнення за неналежне виконання батьківських обов`язків і, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування. Також, матеріали справи не містять докази, що позивач звертався до органів поліції чи до органу опіки та піклування щодо невиконання відповідачкою батьківських обов`язків. Відповідно до ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів, в тому числі щодо позбавлення батьківських прав, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Частиною 5 ст. 19 СК України передбачено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд не бере до уваги висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] , оскільки він має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (ч. 5, 6 ст. 19 СК України). Більш того наявна в ньому інформація не свідчить про свідоме, умисне нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками стосовно доньки [PERSON] . Суд вважає, що висновок органу опіки та піклування Сахновщинської селищної ради Красноградського району Харківської області від 28.05.2024 року №2654/02.1-20 про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , є недостатньо обґрунтованим, у ньому не наведено підстав та аргументів, які б вказували на доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав. Цей висновок не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідачку як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, органом опіки та піклування не надано оцінки можливим причинам ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків. Висновок органу опіки та піклування винесений без врахування всіх обставин, у зв`язку з чим він не підтверджує вини [PERSON] в ухиленні від виконання батьківських обов`язків та не містить належного обґрунтування доцільності позбавлення її батьківських прав. Перед наданням відповідного висновку орган опіки та піклування не з`ясовував думки відповідачки щодо позбавлення її батьківських прав. За таких обставин, суд вважає, що позбавлення [PERSON] , батьківських прав не буде відповідати інтересам дитини та стане непропорційним втручанням у сімейне життя, оскільки в силу свого малолітнього віку (11 років) дитина більше потребує саме материнської уваги та любові, її піклування та турботи. Біль того, як зазначила в судовому засіданні представник органу опіки та піклування, під час спілкування з дитиною, остання повідомляла, що бажає спілкуватися з матір`ю. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Цивільне законодавство передбачає можливість вирішення будь-яких питань, пов`язаних з утриманням, спілкуванням, спільним вихованням дітей, батьками, які не проживають однією сім`єю. Незгода одного з батьків з бажанням іншого, не є сама по собі проявом поганого ставлення до дитини, а отже не може сприйматися судом як підстава для позбавлення батьківських прав. Сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення встановлення належних стосунків між дитиною і батьками, що є фундаментальними для благополуччя дитини. Дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, та є найбільш вразливою стороною під час будь-яких сімейних конфліктів. Подібні висновки зроблені у постанові Верховного Суду від 23 лютого 2023 року у справі № 188/1542/20 (провадження № 61-11857св22). За таких обставин, суд вважає, що позбавлення батьківських прав відповідача, не забезпечуватиме інтересів самої дитини. Більш того, суд звертає увагу на пояснення самого позивача, надані ним в судовому засіданні, що будучи позбавленою батьківських прав відносно доньки відповідач в майбутньому не зможе забрати від нього доньку. На думку суду, звернення позивача до суду з даним позовом може свідчити, що він діяв не з метою захисту інтересів дитини, а з наміром убезпечити саме себе від можливого спору з відповідачем щодо визначення місця проживання дитини, тому судом було роз`яснено позивачу, що він не позбавлений в подальшому можливості звернутися до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, в разі виникнення такого спору. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Бажання батька захистити свої інтереси та інтереси малолітньої дитини в майбутньому, не можуть вказувати на необхідність позбавлення батьківських прав відповідачки відносно її доньки. Позивач не довів та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення відповідача по відношенню до неї батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків відносно дитини. До того ж, суд виходить із захисту інтересів дитини та, всупереч висновку органу опіки та піклування вважає, що не є доцільним позбавляти відповідачку батьківських прав, оскільки це сприятиме відчуженню між матір`ю і дитиною та позбавленню дитини природних прав на виховання, захист її інтересів та прав з боку матері, оскільки такі права виникають із факту кровної спорідненості матері з дитиною. Крім того, з урахуванням найкращих інтересів дитини, суд зазначає , що позбавлення батьківських прав вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Враховуючи вищезазначене та інтереси дитини, відсутність виключних підстав для позбавлення батьківських прав, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про позбавлення батьківських прав відповідача. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed