Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-05 00:00:00

І. ЗМІСТ ПОЗОВНОЇ ЗАЯВИ 1. 19.09.2016 [PERSON] (позивач) звернувся до Корольовського районного суду міста Житомира із позовом, в якій просив: (1) встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] з 2004 року по жовтень 2013 року; (2) визнати квартиру [ADDRESS] та приміщення майстерні, літ. В, площею 374,9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] спільною сумісною власністю сторін; (3) визнати за позивачем право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] ; (4) визнати за позивачем право власності на 1/2 частину приміщення майстерні, літ. В, площею 374,9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; (5) визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частини приміщення майстерні, літ. В, площею 374,9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] укладений 08.08.2017 між [PERSON] через уповноважену особу [PERSON] , що діяв на підставі довіреності, посвідченої 04.03.2014 і [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Ковалевським А.В. та зареєстрований в реєстрі за 3521; (6) визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частини квартири [ADDRESS] , укладений 25.08.2017 між [PERSON] через уповноважену особу [PERSON] що діяв на підставі довіреності, посвідченої 04.03.2014 і [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Ковалевським А.В. та зареєстрований в реєстрі за №3751. 2. В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що на початку 2004 року позивач познайомився із [PERSON] , з якою почав проживати разом у квартирі [ADDRESS] . [INFO] у них народився син [PERSON] , але для отримання соціальних виплат [PERSON] оформила статус одинокої матері. Також у 2008 році вони за кредитні кошти придбали квартиру [ADDRESS] , договір купівлі-продажу якої оформлено на ім`я [PERSON] , кредит виплачували зі спільних коштів. 04.03.2008 придбали приміщення майстерні літ. «В», площею 374,9 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яке також оформлене на відповідача. 3. Також зазначалось, що в період з 2004 до кінця 2013 року позивач та [PERSON] проживали як чоловік та жінка, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, влаштовували свята, на яких поводились як чоловік та жінка, в побуті були пов`язані спільними обов`язками, разом відпочивали, відвідували родичів та друзів, проте в кінці 2013 року вирішили припинити відносини та проживати окремо, однак домовленості про добровільний поділ майна, набутого за час спільного проживання, між ними не досягнуто. 4. Посилаючись на те, що у вересні 2017 року позивачу стало відомо, що [PERSON] через уповноважену особу [PERSON] , що діяв на підставі довіреності, посвідченої 04.03.2014, вчинила правочини, направлені на відчуження спільно набутого майна без його відома та згоди, зокрема, 08.08.2016 та 25.08.2016 між відповідачами укладено договори купівлі-продажу щодо 1/2 частини приміщення майстерні, вважаючи, що вони вчинені з порушенням норм чинного законодавства України, не направлені на настання реальних наслідків та мають бути визнані недійсними, а приміщення майстерні продано за заниженою ціною, позивач звернувся до суду із даним позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на частку в майні та визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна. ІІ. ПРОЦЕДУРНІ ПИТАННЯ 5. Корольовський районний суд м. Житомира рішенням від 15.01.2021, залишеним без змін постановами Житомирського апеляційного суду від 22.09.2021 та 01.12.2021, позов [PERSON] задоволено. 6. Верховний Суд постановою від 29.06.2022 касаційні скарги [PERSON] , [PERSON] задовольнив частково, скасував рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 15.01.2021 та постанови Житомирського апеляційного суду від 22.09.2021 та від 01.12.2021, справу передав на новий розгляд до суду першої інстанції. 7. Протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями, для розгляду справи №296/7841/16-ц визначено суддю Корольовського районного суду м. Житомира Шалоту К.В. 8. 29.08.2022 ухвалою суду дану справу вирішено розглядати у загальному позовному провадженні, призначено підготовче засідання у справі. 9. 22.11.2022 ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира відмовлено у задоволенні клопотання представника [PERSON] - адвоката Дмитрієвої Ж.А. про передання до іншого суду вказаної справи. 10. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, повідомлялась про судове засідання шляхом надіслання повісток про виклик рекомендованими листами з повідомленням про вручення на адресу зареєстрованого місця її проживання, які повернулись на адресу суду з причин невручення "адресат відсутній за адресою". 11. За правилами частини 8 статті 128 Цивільного процесуального кодексу України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду (пункт 3). 12. У постанові Верховного Суду від 11.12.2018 у справі № 921/6/18 наведено позицію, що у разі якщо судове рішення про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і повернено поштою у зв`язку з посиланням, зокрема на відсутність (вибуття) адресата, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії. ІІІ. ПОЗИЦІЇ СТОРІН 13. Представник позивача - Сіра А.В. у судовому засіданні підтримала позовні вимоги, стверджувала про те, що спірна квартира була придбана сторонами у шлюбі, кредит на придбання квартири брався у банку Аваль, де працювала [PERSON] та сплачувався спільно з позивачем, також ними у 2008 році спільно куплено приміщення майстерні, яке було записано на єпархію та у подальшому вказане майно незаконно відчужено, у зв`язку із чим просила задовольнити позов. 14. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, стверджувала про те, що перед укладанням оспорюваних договорів [PERSON] перевіряв усі документи щодо права власності [PERSON] на вказане приміщення майстерні, вказуючи на законність володіння вказаним майном просила відмовити у задоволенні позовних вимог, пред`явлених до [PERSON] . ІV. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ та ДОКАЗИ НА ЇХ ПІДТВЕРДЖЕННЯ 15. [INFO] народився [PERSON] , батьком дитини зі слів матері [PERSON] , відповідно до статті 135 СК України, записано [PERSON] , що стверджується копією довідки відділу реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції від 15.04.2006 №101 (а.с. 147, 171 т. 1). 16. 04.03.2008 [PERSON] придбала у Місії Святого Філарета милостивого Житомирської єпархії Української православної церкви Київського патріархату приміщення майстерні літ. «В» площею 374,9 кв.м, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу (а.с. 19-21, т. 1). 17. 03.04.2008 між [PERSON] та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» укладений кредитний договір № 014/5550/74/131783, за умовами якого відповідачка отримала кредит у розмірі 29 333,50 дол. США з цільовим використанням - придбання нерухомості, а саме, квартири [ADDRESS] , (а.с. 153-161, т. 1). 18. 04.04.2008 між [PERSON] та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» на виконання боргових зобов`язань кредитного договору укладений договір іпотеки, предметом якого є нерухоме майно - квартира [ADDRESS] (а.с. 149-152, т. 1). 19. 08.08.2016 між [PERSON] через уповноважену особу [PERSON] , який діяв на підставі довіреності, посвідченої 04.03.2014, і [PERSON] укладений договір купівлі-продажу 1/2 частки приміщення майстерні літ. «В» загальною площею 374,9 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Договір посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Ковалевським А. В. та зареєстрований у реєстрі за № 3521 (а.с. 85-87, т. 1). 20. 25.08.2016 між [PERSON] через уповноважену особу [PERSON] , який діяв на підставі довіреності, посвідченої 04.03.2014, і [PERSON] укладений договір купівлі-продажу іншої 1/2 частки приміщення майстерні літ. «В», загальною площею 374,9 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Ковалевським А. В. та зареєстрований у реєстрі за № 3751 (а.с. 89-90, т. 1). 21. Відповідно до копії нотаріально посвідченої заяви [PERSON] від 04.03.2008 вбачається, що остання, у зв`язку з укладенням нею з Місією Святого Філарета милостивого Житомирської єпархії Української православної церкви Київського патріархату договору купівлі-продажу приміщення майстерні, літ.«В», площею 374,9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за яким вона виступала набувачем нерухомого майна, цією заявою повідомляла, що на момент укладання договору купівлі-продажу в зареєстрованому шлюбі та в фактичних шлюбних відносинах не перебувала і не перебуває на даний час (а.с.71, т.2). V. НОРМИ ПРАВА, ЩО ПІДЛЯГАЮТЬ ЗАСТОСУВАННЮ 22. Відповідно до частини другої статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. 23. Згідно зі статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення Глави 8 цього Кодексу. 24. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 25. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. 26. Згідно із статтею 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. 27. Частиною 1 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 28. Частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу. Якщо не дійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). 29. Відповідно до частин 1-3, 5 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 30. Згідно статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. 31. Відповідно до частини 1 статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. VІ. ОЦІНКА СУДУ 32. Між сторонами виник спір з приводу встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на частку в майні та визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна. (і) щодо встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] . 33. В обґрунтування позовних вимог позивачем вказувалось, що в період з 2004 до кінця 2013 року позивач та [PERSON] проживали як чоловік та жінка, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, влаштовували свята, на яких поводились як чоловік та жінка, в побуті були пов`язані спільними обов`язками, разом відпочивали, відвідували родичів та друзів, проте в кінці 2013 року вирішили припинити відносини та проживати окремо. 34. Слід зазначити, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99). Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. 35. Так, допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що [PERSON] знає приблизно з 2001-2002 років, оскільки був прихожаном у церкві, де проводив служіння позивач, а [PERSON] знає приблизно з 2005-2006 як дружину [PERSON] , які проживали спільно ще до появи дитини, робили спільно ремонт у квартирі на [ADDRESS] , однак щодо походження коштів на придбання квартири та майстерні свідку невідомо. 36. Свідок [PERSON] пояснив, що [PERSON] та [PERSON] почали зустрічатись з 2004 року та купували меблі та займались ремонтом у квартирі на [ADDRESS] , яку придбали у кредит, у 2006 році він став хрещеним батьком їх сина - [PERSON] , а також зазначив, що приміщення майстерні було подароване ним церкві, де служив [PERSON] та у подальшому подаровано [PERSON] , а [PERSON] спочатку був партнером та другом свідка та позивача та знав, що позивач та [PERSON] чоловік та дружина. 37. Свідок [PERSON] пояснив, що знає [PERSON] з 1998 року, із [PERSON] познайомився в 2004 році, є другом сім`ї, знайомий з їх сином [PERSON] , ходив до них в гості, повідомив про ведення ними спільного бюджету та купівлі у кредит квартири та припинення спільного проживання як сім`ї у 2013-2014 роках. 38. Також з копій свідоцтв «Таинства крещения и миропомазания», «восприемниками» вбачається, що хрещеними батьками [PERSON] були [PERSON] та [PERSON] , а хрещеними батьками [PERSON] були [PERSON] та [PERSON] , що свідчить про те, що зазначені особи, як свідки, мають тісні, дружні стосунки з [PERSON] та [PERSON] і обізнаність про їх особисте життя, зокрема спільне проживання як чоловіка та дружини. 39. Зі змісту довідки відділу реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції 15 квітня 2006 року №101 вбачається, що [INFO] народився [PERSON] . Батьком дитини зі слів матері [PERSON] , відповідно до ст. 135 СК України, записано - [PERSON] . 40. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, відзив на позовну заяву не подала, не спростувала доводи позивача про його батьківство. 41. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2020 року у справі №695/1732/16-ц вказав, що обов`язковою умовою для визначення чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, є наявність спільного бюджету, спільної участі у придбанні майна для спільного користування, у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. 42. За вказаних обставин, оцінивши показання свідків та надані позивачем докази, суд дійшов висновку про те, що [PERSON] та [PERSON] з 2004 року по 2013 рік проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, вели спільний побут, мали спільний бюджет, взаємні права і обов`язки. (іі) щодо визнання квартири спільною сумісною власністю сторін та визнання за позивачем право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . З матеріалів справи встановлено, що 03.04.2008 між [PERSON] та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» укладений кредитний договір № 014/5550/74/131783, за умовами якого відповідачка отримала кредит у розмірі 29 333,50 дол. США з цільовим використанням - придбання нерухомості, а саме, квартири [ADDRESS] . 44. Верховний суд у постанові від 08.06.2016 у справі №6-2253цс15 сформував позицію, що особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. 45. Таким чином, встановивши, що з 2004 по жовтень 2013 року сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, спільно вели господарство, мали взаємні права та обов`язки, притаманні подружжю, наявні підстави для визнання придбаної [PERSON] в кредит квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] та визнати за позивачем право власності на 1/2 частину вказаної квартири (ііі) щодо визнання за позивачем право власності на 1/2 частину приміщення майстерні 46. Встановлено, що 04.03.2008 [PERSON] придбала у Місії Святого Філарета милостивого Житомирської єпархії Української православної церкви Київського патріархату приміщення майстерні літ. «В» площею 374,9 кв. м, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 47. З матеріалів справи вбачається, що нотаріальному посвідченню договору купівлі-продажу передувало подання [PERSON] нотаріально посвідченої заяви від 04.03.2008, у якій вона повідомила, що на момент укладення договору не перебувала ані у зареєстрованому шлюбі, ані у фактичних шлюбних відносинах, зокрема з позивачем, яка була подана з метою підтвердження відсутності обмежень щодо розпорядження нерухомим майном та була юридично значущою для вчинення відповідного правочину. 48. Судом також враховується, що на момент укладення договору купівлі-продажу приміщення майстерні керівником Місії Святого Філарета милостивого Житомирської єпархії Української православної церкви Київського патріархату, яка виступала продавцем за вказаним договором, був саме [PERSON] , тобто позивач не лише був обізнаний із фактом придбання спірного майна на ім`я [PERSON] , а й безпосередньо перебував у правовідносинах, пов`язаних з діяльністю продавця, що виключає можливість визнання його необізнаним або введеним в оману щодо правової природи правочину та способу оформлення права власності. 49. Суд також враховує, що за наявності фактичних шлюбних відносин між сторонами, які тривали у 2008 році, подання відповідачкою нотаріально посвідченої заяви про відсутність таких відносин було б об`єктивно неможливим без відома позивача, оскільки в іншому випадку сам факт проживання однією сім`єю з позивачем унеможливлював би нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу у заявлений спосіб. 50. Водночас позивач протягом тривалого часу після укладення договору купівлі-продажу не вчиняв жодних дій, спрямованих на оспорювання правового режиму спірного майна, не заявляв заперечень проти оформлення права власності на відповідачку [PERSON] , не наполягав на внесенні відомостей про спільність майна та не довів, що заявлена відповідачкою позиція суперечила відомим йому обставинам на момент укладення правочину. 51. Суд звертає увагу, що така поведінка позивача свідчить про погодження з обраним сторонами способом оформлення прав на приміщення майстерні, а подальше заявлення вимог про визнання за ним права власності на частку у цьому майні після його відчуження є прикладом суперечливої поведінки, що не відповідає принципу добросовісності учасників цивільних правовідносин. 52. Таким чином, з урахуванням встановлених фактичних обставин, поведінки сторін у момент набуття спірного майна та принципів добросовісності й правової визначеності, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину приміщення майстерні літ. «В» площею 374,9 кв. м, у зв`язку з чим у задоволенні цієї частини позовних вимог слід відмовити. (іv) щодо визнанння недійсним договору купівлі-продажу 1/2 частини приміщення майстерні та 1/2 частини квартири [ADDRESS] . Встановлено, що 08.08.2016 між [PERSON] та [PERSON] , який діяв через уповноважену особу [PERSON] , укладений договір купівлі-продажу 1/2 частки спірного приміщення майстерні літ. «В» загальною площею 374,9 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а 25.08.2017 між тими ж сторонами укладений договір купівлі-продажу 1/2 частини квартири [ADDRESS] , які посвідчені приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Ковалевським А. В. 54. Суд зазначає, що на момент посвідчення оспорюваних договорів [PERSON] значилась у встановленому законом порядку зареєстрованим власником спірного нерухомого майна, а відомості про заборону відчуження, арешт, інші обтяження, а також про зареєстровані права третіх осіб на зазначені об`єкти у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були відсутні. 55. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Дмитрієва Ж. А., обґрунтовуючи заперечення проти задоволення позовних вимог у цій частині, вказувала, що [PERSON] перед укладенням договорів перевірив правовстановлюючі документи продавця, отримав правові консультації щодо можливих ризиків та добросовісно покладався на відомості державної реєстрації речових прав. 56. За змістом заявлених вимог позивач пов`язує недійсність оспорюваних договорів із тим, що відчуження спірного майна було вчинено без його згоди як особи, яка вважає себе співвласником майна, набутого під час проживання однією сім`єю. Водночас сам по собі факт незгоди співвласника із вчиненням відплатного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним у відносинах з особою, яка на момент укладення договорів діяла добросовісно та покладалася на дані державної реєстрації; у такому випадку оцінці підлягає насамперед обраний спосіб судового захисту, його належність та ефективність, а також питання пропорційності втручання у право мирного володіння майном. 57. У постанові Верховного Суду від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19 під час оцінки добросовісності набуття нерухомого майна наголошено, що для визначення добросовісності набувача, окрім приписів статті 388 Цивільного кодексу України, підлягає врахуванню спеціальна норма пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 58. Отже, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, щодо наявності або відсутності прав та обтяжень третіх осіб. За відсутності у цьому реєстрі відомостей про права інших осіб або їх обтяження така особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не могла знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Аналогічні висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17, від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18, від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17. 59. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що за встановлених обставин обраний позивачем спосіб захисту у вигляді визнання недійсними договорів купівлі-продажу не відповідає критеріям належності та ефективності, оскільки спрямований на втручання у право мирного володіння майном особи, яка на момент укладення договорів добросовісно покладалася на дані державної реєстрації, та не забезпечує досягнення мети захисту права позивача найбільш адекватним і пропорційним способом. 60. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.01.2022 в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)). 61. Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)). 62. У постановах від 05.10.2020 у справі № 537/78/19, від 07.11.2022 у справі № 725/7187/19 Верховний Суд сформував висновок, що у разі відчуження спільного сумісного майна, наприклад автомобіля, без згоди одного з подружжя той з них, що таку згоду не надавав, має право на стягнення з відчужувача (іншого з подружжя) грошової компенсації. 63. Таким чином, за встановлених судом обставин щодо квартири як об`єкта спільної сумісної власності сторін, у разі її відчуження відповідачкою [PERSON] без згоди позивача належним способом захисту прав позивача є не визнання недійсним договору купівлі-продажу 1/2 частини квартири, а стягнення з відповідачки [PERSON] грошової компенсації, що відповідає вартості належної позивачу частки у спільному майні. 64. Тобто, заявлення вимог про недійсність договорів фактично спрямоване на оспорювання правочинів між продавцем і добросовісним набувачем, тоді як захист прав позивача за встановлених обставин може бути досягнутий без такого втручання шляхом застосування компенсаційного механізму до відчужувача.

Outcome: partial