Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-04 00:00:00

11 вересня 2023 року представник позивача адвокат Лазоренко І.В. звернувся до суду з позовом, уточнив який 26 жовтня 2023 року, просив : визнати за [PERSON] , [INFO] , право спільної часткової власності на частку наступного майна : житлового будинку загальною площею 155,3 кв. м., житловою площею 89,3 кв. м., реєстраційний номер: 1056121232208, який знаходиться за адресою : [ADDRESS] , що належить [PERSON] та був придбаний на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за № 1603 від 21 серпня 2017 року; земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0,06 га. (600 кв. м.) з кадастровим номером 3210500000:11:022:0037, реєстраційний номер : 821054732105, яка розташована за адресою : [ADDRESS] , що належить [PERSON] , яка придбана на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки за № 1606 від 21 серпня 2017 року; автомобіль VOLKSWAGEN PASSAT, номер кузова [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , рік випуску 2012, який належить [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 04 квітня 2012 року; судові витрати у виді сплаченого судового збору в розмірі 8052 грн. 00 коп. та витрати на правничу допомогу покласти на відповідача. Вимоги обґрунтовано тим, що з 03 листопада 2001 року сторони перебували у зареєстро-ваному шлюбі, який на підставі рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 31 жовтня 2023 року розірвано. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Під час перебування у шлюбі сторони за спільні кошти подружжя набули у власність : житловий будинок загальною площею 155,3 кв. м., житловою площею 89,3 кв. м., реєстраційний номер: 1056121232208, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , право власності на який зареєстровано за [PERSON] ; земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0,06 га. (600 кв. м.) з кадастровим номером 3210500000:11:022:0037, яка розташована за адресою : [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано за [PERSON] ; автомобіль VOLKSWAGEN PASSAT, № кузова [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , рік випуску 2012, який належить на праві власності [PERSON] .. Загальна ринкова (дійсна) вартість майна, придбаного (набутого) подружжям під час шлюбу у спільну сумісну власність складає 4 540 000 грн. 00 коп. В позасудовому порядку сторони не дійшли згоди щодо поділу вказаного майна, а тому позивач звернувся до суду з даним позовом та просив його задовольнити. Ухвалою суду від 27 жовтня 2023 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання з викликом і повідомленням. Сторонам роз`яс-нено права, обов`язки та встановлено строки для вчинення процесуальних дій. Відповідач своїм процесуальним правом подати відзив на позов, клопотання чи заяви у справі, не скористався. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Ухвалою суду від 08 квітня 2024 року у справі закрито підготовче провадження та призначено її до розгляду по суті з викликом і повідомленням сторін. Належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання позивач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, заяв чи клопотань на адресу суду не направив. Разом з тим, уповноважив представляти власні інтереси в суді адвоката Лазоренко І.В., який до суду не з`явився, подав до суду заяву, якою позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі, а розгляд справи здійснити у його відсутність. Належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання відповідач в судове засідання не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила, заяв чи клопотань на адресу суду не направила. Разом з тим, уповноважила представляти власні інтереси в суді адвоката Білоус Г.М., який до суду не з`явився, проте подав заяву, якою просив розгляд справи здійснити у його відсутність та постановити рішення у справі з урахуванням позиції відповідача [PERSON] , а саме : визнати за [PERSON] право спільної часткової власності на 1/3 частину житлового будинку загальною площею 155,3 кв.м., реєстраційний номер 1056121232208, за адресою: [ADDRESS] , вартістю 3 797 000 грн. 00 коп.; визнати за [PERSON] право спільної часткової власності на 1/3 частину земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 0,06 га., з кадастровим номером 3210500000:11:022:0037, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , вартістю 287 000 грн.00 коп.; визнати за [PERSON] право власності на автомобіль VOLKSWAGEN PASSAT, реєстраційний номер [NUMBER] , 2012 року випуску, номер кузова [NUMBER] та стягнути з позивача на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості 1/2 частини вказаного автомобіля в розмірі 228 000 грн.00 коп. За змістом ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За змістом вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Згідно постанови КЦС Верховного Суду від 30 вересня 2022 року у справі за №761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбулось, то датою його ухвалення є дата складання повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Відповідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи і наявні в ній докази, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши її у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року за № 2 передбачено, що відповідно ст. 55, 124 Конституції України та ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ст. 12, 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доказами, відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Судом встановлено, що 03 листопада 2001 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, у зв`язку з чим подружжю присвоєно єдине прізвище - [PERSON] . Наведене підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] виданого 03 листопада 2001 року в Новостародубській сільській раді Петрівського району Кіровоград-ської області (а.с. 8). Рішенням суду від 31 жовтня 2023 року у справі за № 359/8498/23 шлюб між сторонами розірвано. Рішення сторонами не оскаржувалось та набрало законної сили. Згідно ч. 1, 4 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Статтею 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Відповідно ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно вимог ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України визначено, що при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За змістом ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Відповідно ст. 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. У статті 71 СК України вказано, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно ч.1 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За змістом п.п. 22-25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» за №11 від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановлени-ми статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Пунктом 23 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопи-чення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правові дно-синами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Відповідно п. 24 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуван-ням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. За змістом п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» за №11 від 21 грудня 2007 року вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч. 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. На підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно довідка за № від 11 серпня 2023 року судом встановлено, що право власності на житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] зареєстровано 21 серпня 2017 року за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, серія та номер 1603 виданий 21 серпня 2017 року приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Хміль Т.М. (а.с. 18) Крім того, за змістом даної інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно реєстраційний номер 821054732105 вбачається, що земельна ділянка під спірним будинком, площею 0,06 га, з кадастровим номером 3210500000:11:022:0037, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована на праві власності за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, серія та номер 1606, виданого 21 серпня 2017 року, приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Хміль Т.М. (а.с. 20) Також під час перебування у шлюбі сторони набули у власність транспортний засіб марки VOLKSWAGEN PASSAT № кузова [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , рік випуску 2012, право власності на який було зареєстровано на позивачем. Наведене підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 04 квітня 2012 року (а.с. 86). Згідно Звіту про незалежну оцінку ринкової вартості житлового будинку, загальною площею 155,3 кв.м., житловою площею 89,3 кв. м. за адресою: [ADDRESS] , складеного 17 жовтня 2023 року оцінювачем Суб`єктом оціночної діяльності - фізичною особою - підприємцем Григораш Д.В. ринкова вартість об`єкта становить 3 797 000 грн. 00 коп. (а.с. 52-59). Згідно Звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки загальною площею 0,06 га, кадастровий номер 3210500000:11:022:0037, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS] , складеного 17 жовтня 2023 року оцінювачем Суб`єктом оціночної діяльності - фізичною особою - підприємцем Григораш Д.В. ринкова вартість об`єкта становить 287000 грн. 00 коп. (а.с. 66-73). Відповідно Звіту про незалежну оцінку колісного транспортного засобу, легковий седан-В, VOLKSWAGEN PASSAT, 2012 року виписку, реєстраційний номер, номер кузова [NUMBER] , складеного 17 жовтня 2023 року оцінювачем Суб`єктом оціночної діяльності - фізичною особою - підприємцем Григораш Д.В. ринкова вартість об`єкта становить 456000 грн. 00 коп. (а.с. 79-85). За дані звіти позивачем сплачено грошові кошти в розмірі 3000 грн. 00 коп., що підтверджується розрахунковою квитанцією серії СЖТІ за №894591 від 17 жовтня 2023 року (а.с. 91). Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності, а за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю, при цьому тягар доказування, що вказане майно не належить до спільної сумісної власності, покладається на того з подружжя, хто набув спірне майно за кошти, що належали йому особисто. Зазначені вище норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі за № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі за №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі за № 404/1515/16-ц. Як вже зазначалося відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву. В свою чергу, матеріали справи не містять доказів щодо ненадання позивачем матеріальної допомоги на утримання малолітнього сина та ненадання фінансової допомоги старшому повнолітньому сину. Крім того, відповідачем, всупереч вимог ст. 76-81 ЦПК України, не подано до суду жодних доказів навчання сина у вищому навчальному закладі. Судом встановлено, що вказане вище майно набуте подружжям за час перебування сторін в зареєстрованому шлюбі. В свою чергу, наявність в одного з подружжя самостійного доходу не може ототожнюватись з визнанням цих коштів як особистих грошових коштів та не підтверджує набуття спірного майна саме за особисті кошти одного з подружжя. Зважаючи на це, суд приходить висновку, що автомобіль VOLKSWAGEN PASSAT, 2012 року виписку, житловий будинок та земельна ділянка, що розташовані за адресою : [ADDRESS] є спільним сумісним майном подружжя. Відповідно ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домов-леністю між ними. Згідно ч. 1 ст. 370 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За змістом ч. 2, 3 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духов-ногорозвитку та лікування. Відповідно п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» за №11 від 21 грудня 2007 року, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, перед-бачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно ч. 6 ст. 57 СК України, може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин. Зважаючи на встановлені обставини, суд приходить висновку, що автомобіль VOLKSWAGEN PASSAT, 2012 року виписку, спірний будинок та земельна ділянка з кадастровим номером 3210500000:11:022:0037 є спільним сумісним майном подружжя та розмір часток сторін є рівним, тобто по частці кожному. Зважаючи на це, позовні вимоги підлягають задоволення. В свою чергу, [PERSON] та її представником жодних доказів на обґрунтування вимог щодо необхідності відступлення від засади рівності часток при поділі спільного сумісного майна подружжя, до суду не надано. Згідно ч. 3 ст. 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст. 364 цього Кодексу. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу) співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци 1, 2 ч. 2 ст. 364 ЦК України). Відповідно ч. 2 ст. 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Згідно ч. 2, 4, 5 ст.71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. З огляду на зазначені норми матеріального права, за загальним правилом, поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 2, 1 ст. 71 СК України) або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України). Отже, спільне майно подружжя можна поділити шляхом встановлення режиму спільної часткової власності або встановлення режиму приватної власності на конкретну річ для кожного з подружжя (поділити в натурі). Суд зазначає, що транспортний засіб є рухомим майном та одночасно неподільною річчю. В даній справі поділу підлягає транспортний засіб VOLKSWAGEN PASSAT, 2012 року виписку. Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо : 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (ч. 1 ст. 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (ч. 2 ст. 365 ЦК України). Зі змісту ч. 4, 5 ст. 71 СК України і ст. 365 ЦК України, з урахуванням принципу розумності (п.6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) випливає, що : (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно ст. 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні. Відповідні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі за № 209/3085/20, провадження № 14-182цс21, від 22 вересня 2022 року у справі за № 125/2157/19, провадження № 14-40цс21. У постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі за № 299/2490/16-ц, провадження № 61-19516св19 зазначено, що поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Згідно ч. 2 ст. 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу) співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. З огляду на вказане, суд звертає увагу на те, що відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Білоус Г.М. не подавали до суду, в рамках даної цивільної справи, зустрічний позов з вимогами про припинення права спільної сумісної власності, визнання за позивачем права власності на спірний автомобіль та стягнення грошової компенсації вартості частини вказаного автомобіля на користь відповідача, а обмежились лише поданням до суду процесуальної заяви, в якій виклали свою позицію щодо позовних вимог. Відповідно вимог ч. 4 ст. 12 та ч. 1 ст. 13 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відтак суд, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, дійшов висновку про необхідність задоволення позову [PERSON] .. Згідно ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витре-буванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Частиною 1 ст. 134 ЦПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Приписами ч. 1 ст. 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат :1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлює-ться згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною 3 ст. 137 ЦПК України визначено, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Положеннями ч. 4 ст. 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому за змістом ч. 6 цієї статті обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. В розрізі з наведеним суд зазначає, що стороною відповідача не заявлено під час судового розгляду та не подано до суду клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. На підтвердження понесених затрат на правову допомогу позивачем надано суду наступні докази : договір про надання правової допомоги № 230821 від 21 серпня 2023 року укладений між [PERSON] та адвокатом Лазоренко І.В.; додаткова угода №2 до договору № 2300821 про надання правової допомоги від 21 серпня 2023 року; прибутковий касовим ордером № 11/09-ДУ2 від 11 вересня 2023 року; ордер на надання правової (правничої) допомоги від 22 серпня 2023 року; свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльність 25 липня 2008 року (а.с. 6-7, 92-98). Відтак, суд приходить висновку, що з відповідача на користь [PERSON] належить стягнути фактично понесені і сплачені судові витрати на правову допомогу в розмірі 10000 грн. 00 коп. та витрати за проведення звіту оцінки майна в розмірі 3000 грн. 00 коп. (розрахункова квитанція Серії СЖТІ № 894591) Частиною 1 та п.1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно ч.1 та п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову, на відповідача. Крім того, [PERSON] при зверненні до суду з даним позовом сплачено судовий збір в розмірі 8052 грн. 00 коп. Наведене підтверджено квитанцією № 227423495 від 08 вересня 2023 року. Оскільки позов задоволено в повному обсязі, з [PERSON] на користь позивача належить стягнути також понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 8052 грн. 00 коп.. Враховуючи наведене та

Outcome: approved