Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-07 00:00:00

Позивач [PERSON] , в інтересах якого діє представник позивача - адвокат Сергієнко К.С., звернувся до Богодухівського районного суду Харківської області з позовом до [PERSON] , третя особа Богодухівська державна нотаріальна контора Харківської області,у якому просить: 1) визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 18 липня 2007 року, видане [PERSON] на цілу частку спадкового майна, а саме 1/2 (одну другу) частину будинку за адресою: [ADDRESS] , посвідчене державним нотаріусом Богодухівської державної нотаріальної контори Руденко В.О., за №2-1392; 2) скасувати реєстрацію права власності [PERSON] на 1/2 (одну другу) частину будинку за адресою: [ADDRESS], реєстраційний номер 19497078 , відповідно до рішення від 30.08.2007; 3) стягнути з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , судових витрат в розмірі 2147,20 грн судового збору та витрат на правничу допомогу у розмірі, наданому станом на день ухвалення рішення. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що 23.11.1960 у Богодухівському відділі РАГС Харківської області було укладено шлюб між « [PERSON] » (рос.) та « [PERSON] » (рос.). Згодом у подружжя народилися діти: [PERSON] , [INFO] (відповідач) та [PERSON] , [INFO] (позивач). Надалі шлюб між подружжям було розірвано. [INFO] помер [PERSON] - батько сторін по справі. Позивачу та його батькові на праві спільної сумісної власності в порядку приватизації належав житловий будинок загальною площею 54,5 кв.м. за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 01.11.1993 року, видане за реєстровим № 263. Перед смертю батька позивач проживав із ним, опікувався хатнім господарством та вважав себе таким, що прийняв спадщину шляхом фактичного проживання. В подальшому з`ясувалось, що попри припинення шлюбних відносин та відсутність перебування в статусі подружжя, мати сторін, [PERSON] , отримала свідоцтво про право на спадщину за законом від 18 липня 2007 року, посвідчене державним нотаріусом Богодухівської державної нотаріальної контори Харківської області за № 2-1392, та зареєструвала вказане право в КП «Богодухівське бюро технічної інвентаризації» за реєстраційним номером 19497078 (витяг № 15752490). [INFO] померла [PERSON] - матір сторін по справі. Після смерті матері також з`ясувалось, що нею складено заповіт, за яким її майно заповідано відповідачу [PERSON] , чим порушено право позивача на спадкування за батьком шляхом прийняття спадщини фактичним проживанням. Позивач стверджує, що спадщина належить йому з моменту її відкриття, отже, [PERSON] є таким, що прийняв спадщину за батьком. Крім того, позивач своєчасно звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за матір`ю, та має право на частку такого майна. Натомість, наявність заповіту, за яким матір заповідала майно, отримане незаконно, позбавила позивача на отримання будинку, яким він опікується та проживає. [PERSON] вважає недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, оскільки мати сторін не мала права спадкувати за батьком сторін як дружина, адже станом на день відкриття спадщина за батьком шлюб було припинено. Крім того, позивач звернув увагу на різне написання прізвищ, а саме: [PERSON] та [PERSON] могли б бути подружжям виключно за припущенням, що не є підставою для видачі свідоцтва про право на спадщину. Позивач вважає, що вищезазначене є порушенням його права на спадщину, у зв`язку з чим він звернувся з даним позовом до суду. Ухвалою Богодухівського районного суду Харківської області від 08.12.2023 було відкрито провадження у справі. Визначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Призначено у справі підготовче засідання. Ухвалою суду від 22.12.2023 за клопотанням представника позивача витребувано у Київського районного суду м. Полтави копію рішення Народного суду м. Полтави по справі № 2-114, ухваленого у 1977 році, за позовом [PERSON] ( [PERSON] (рос.)) до [PERSON] ( [PERSON] (рос.)) про розірвання шлюбу (у випадку неможливості виготовити копію рішення - інформацію про ухвалене рішення про розірвання шлюбу між [PERSON] , [INFO] ( [PERSON] (рос.)) та [PERSON] , [INFO] ( [PERSON] (рос).). Витребувано у Богодухівського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Богодухівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції копію актового запису про розірвання шлюбу між [PERSON] , [INFO] ( [PERSON] (рос.)) та [PERSON] , [INFO] ( [PERSON] (рос).) (у разі, якщо такий актовий запис складався). Витребувано у Богодухівської державної нотаріальної контори Харківської області копію спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] м. Богодухів Харківської області. Ухвалою суду від 23.01.2024 продовжено строк проведення підготовчого провадження по цивільній справі № 613/2047/23 на 30 днів. 13.02.2024 до суду надійшла заява [PERSON] , опитаного як свідка, в якій він зазначив, що через зловживання батьком спиртними напоями та ганебну поведінку мати поїхала від батька разом з [PERSON] та [PERSON] - неповнолітніми дітьми до м. Полтава, надалі подавала на розлучення та один рік проживала разом із ними окремо від батька. Потім батьки помирилися та стали жити разом. На запитання «За яких обставин відповідач надав свідчення у суді щодо стосунків між батьком та матір`ю?» відповідач зазначив, що вони проживали в м. Полтава, його викликали до суду, де він казав про зловживання батьком спиртними напоями та ганебну поведінку після цього, деталі допиту він не пам`ятає. Батьки не повідомляли йому про юридичні тонкощі реєстрації шлюбу, відповідач завжди вважав, що вони були одружені та жили весь час в шлюбі до смерті батька, крім перерви, коли вони приблизно рік жили у м. Полтаві. Коли батько захворів, за ним доглядала мати в лікарні та вдома. В місті Полтаві відповідач проживав разом із матір`ю [PERSON] та рідним братом - [PERSON] .. [PERSON] перестав проживати за адресою : [ADDRESS] , з 1982 року. Після смерті батька в 2007 році по домовленості між ними ні [PERSON] , ні [PERSON] не подавали заяв про прийняття спадщини. Оскільки мати проживала і доглядала за батьком, вона подала заяву про прийняття спадщини та через 6 місяців прийняла спадщину як його дружина. За словами матері, 1/2 (одна друга) частина будинку належить брату відповідача - [PERSON] , а 1/2 (одну другу) частину, яка належала їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, за заповітом залишила [PERSON] . [PERSON] увесь час допомагав матері матеріально. Коли вона зовсім занедужала, він оплачував доглядальницю, що можуть підтвердити сусіди [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.141). 09.02.2024 представником відповідача було подано відзив на позов, у якому представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. В обґрунтування відзиву зазначив, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] були присутні на похоронах батька у 2007 році, між ними було погоджено, що лише мати [PERSON] , яка була зареєстрована разом із батьком у будинку, буде подавати заяву про вступ у спадщину, що вона і зробила, оскільки після повернення з Полтави весь час проживала з батьком, доглядала за ним, коли він захворів і за власний рахунок поховала його. 18 липня 2007 року вона отримала свідоцтво про право на спадщину № 1-1392. Позивач та відповідач знали про це і на мали жодних претензій до її майна. Враховуючи викладене, просив відмовити у задоволенні позову з підстав пропуску позовної давності. Крім того, зазначив, що шлюб вважається розірваним з моменту реєстрації відповідного акту в органах державної реєстрації актів цивільного стану. Якщо шлюб був розірваний у судовому порядку, проте, відповідний актовий запис не вчинено - подружжя вважається таким, що перебуває у шлюбі, а отже, зберігає право спадкування один після одного. При цьому, у четверту чергу право на спадкування мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як 5 років до часу відкриття спадщини. 20.12.2023 третьою особою було подано письмові пояснення щодо позову, в яких зазначено, що спадкова справа № 366/2007 до майна померлого [PERSON] була заведена у Богодухівській державній нотаріальній конторі 18.07.2007 на підставі заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, поданою [PERSON] , як такою, що постійно проживала зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та вважається такою, що прийняла спадщину. Родинні відносини між спадкодавцем та спадкоємицею було встановлено за свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданим повторно 11 серпня 1989 року Відділом запису актів громадянського стану виконкому Богодухівської районної ради народних депутатів трудящих Харківської області. Інших осіб, які б заявили про прийняття спадщини, не було. 18.07.2007 [PERSON] як дружині були видані свідоцтва про право на спадщину за законом №№ 2-1392, 2-1394, у т.ч. на 1/2 (одну другу) частку будинку за адресою: [ADDRESS] . Вказано, що в силу ст.44 Кодексу України про шлюб та сім`ю, чинного на час розірвання шлюбу між батьками сторін, шлюб припиняється не з дати постановлення судового рішення про розірвання шлюбу, а з моменту реєстрації розірвання шлюбу в органах державної реєстрації актів цивільного стану. Після припинення шлюбу внаслідок його розірвання свідоцтва про шлюб повторно не видаються, у таких випадках відділ державної реєстрації актів цивільного стану видає витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища. Шляхом безпосереднього доступу до Державного реєстру актів цивільного стану громадян установлено, що актовий запис про шлюб [PERSON] та [PERSON] складено Бюро запису актів громадянського стану Виконавчого комітету Богодухівської районної ради депутатів трудящих Харківської області 23 листопада 1960 року за № 155, змін до відомостей актового запису не внесено. Згідно з витягом з Державного реєстру актів цивільного стану від 12.12.2023 Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції Полтавської області від 02.04.1977 року за № 334, на підставі рішення Київського районного суду м. Полтави від 07.02.1977. Отже, виникає питання, як Відділом запису актів громадянського стану виконкому Богодухівської районної Ради було видано 11 серпня 1989 року свідоцтво про укладення шлюбу серії [NUMBER] . Ухвалою суду від 14.03.2024 за клопотанням представників позивача та відповідача витребувано у Шевченківського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції копію актового запису № 334, складеного 02 квітня 1977 року Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції, про розірвання шлюбу між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , а також копію свідоцтва про розірвання шлюбу між вказаними особами. Ухвалою суду від 11.04.2024 за клопотанням представника відповідача витребувано у Шевченківського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції інформацію про те, чи отримувала [PERSON] свідоцтво про розірвання шлюбу між нею та [PERSON] на підставі актового запису № 334, складеного 02 квітня 1977 року Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції, про розірвання шлюбу між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 07.05.2024 відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про врегулювання спору за участю судді. Ухвалою суду від 07.05.2024 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві. Відмітила, що в силу положень Кодексу про шлюб та сім`ю України часом припинення шлюбу вважається реєстрація розлучення в органах державної реєстрації актів цивільного стану. Матеріали справи свідчать про розірвання шлюбу між спадкоємицею та спадкодавцем у судовому порядку та вчинення актового запису про розірвання шлюбу в органах реєстрації актів цивільного стану, а також про те, що матір`ю позивача та відповідача було отримано в органах реєстрації актів цивільного стану свідоцтво про розірвання шлюбу. Доказів укладення повторного шлюбу між батьками сторін представником відповідача не надано. Отже, шлюбні відносини між батьками сторін були припинені, у зв`язку з чим мати сторін не мала права спадкувати за батьком сторін за законом як дружина, а відтак, оспорюване свідоцтво про право на спадщину є недійсним. Крім того, зазначила, що позивач не міг навіть припустити, що шлюб між його батьками було розірвано, оскільки батьки весь час проживали як чоловік і дружина, що підтвердили також свідки у судовому засіданні. Враховуючи викладене, позивач не був і міг бути обізнаним про порушення свого права внаслідок безпідставної видачі його матері свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька. Про припинення шлюбних відносин між батьками, а відтак, і про порушення свого права позивач дізнався лише тоді, коли знайшов у документах померлої матері першу сторінку позовної заяви матері до батька про розірвання шлюбу. До цього позивач не був обізнаний не міг і бути обізнаним про припинення шлюбних відносин між батьками, оскільки про це не знав ніхто з оточуючих, а сам позивач не був зобов`язаний активно цікавитись цивільним станом батьків. Крім того, достовірні докази припинення шлюбу між батьками були отримані лише в ході судового провадження за ухвалами суду про витребування доказів і не могли бути отримані раніше. Отже, позивач дізнався про порушення свого права лише у 2023 році, а відтак, строк позовної давності ним не пропущено. Представник відповідача у судовому засіданні проти позовних вимог заперечував з підстав, викладених у письмовому відзиві на позов. Зазначив, що Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в м. Полтаві, яким було вчинено актовий запис про розірвання шлюбу між батьками позивача та відповідача, всупереч вимогам Інструкції про порядок реєстрації актів громадянського стану в Українській РСР від 12.12.1970, не було повідомлено про це орган реєстрації актів цивільного стану у м. Богодухові, яким було зареєстровано шлюб між батьками сторін, та не було проставлено відмітки про розірвання шлюбу в їх паспортних документах. З огляду на викладене, у Богодухівського відділу ДРАЦС не було підстав вважати, що шлюб між батьками сторін розірвано, а відтак, не було перешкод для видачі повторно свідоцтва про шлюб між ними. У свою чергу, враховуючи відсутність внесених змін до актового запису про шлюб [PERSON] та [PERSON] та відміток у їх паспортах про розірвання шлюбу, нотаріусом не було порушено вимог законодавства при оформленні спадщини та не було підстав для відмови [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину. Крім того, просив застосувати до спірних відносин наслідки пропуску строку позовної давності. Зазначив, що початок перебігу позовної давності пов`язується з фактом видачі оспорюваного свідоцтва про право на спадщину, а в разі, якщо спадкоємець, права якого порушено видачею такого свідоцтва, дізнався про це пізніше, перебіг позовної давності слід пов`язувати саме з таким моментом. У свою чергу, позивачем, права та інтереси якого порушено видачею оспорюваного свідоцтва, не доведено того, що про існування такого свідоцтва йому стало відомо пізніше. Пояснив, що сторони [PERSON] та [PERSON] були присутні на похоронах свого батька [PERSON] у 2007 році, між ними було погоджено, що лише мати [PERSON] , яка була зареєстрована разом із батьком у житловому будинку, буде подавати заяву про прийняття спадщини, як спадкоємець 1 чи 4 черги - їм було байдуже. [PERSON] після повернення з м. Полтави до м. Богодухів весь час проживала із [PERSON] , доглядала за ним, коли він захворів, та поховала його за власний рахунок. 18 липня 2007 року вона отримала свідоцтво про право на спадщину № 1-1392. Позивач та відповідач знали про це і на мали жодних претензій до її майна. Позивач не скористався своїм правом спадкоємця та не подав заяву про вступ у спадщину після смерті батька, тому не зрозуміло, які його права порушено видачею вказаного свідоцтва. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, допитавши свідків, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що відповідно до наявної в матеріалах справи копії паспорту позивач [PERSON] народився [INFO] , з 14 серпня 1990 року по 23 червня 2005 року був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ; з 28.12.2005 по 29.07.2010 - за адресою: [ADDRESS] , з 16.08.2010 зареєстрований за адресою : [ADDRESS] (т.1, а.с.14-15). Згідно зі свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 09.12.1968, виданим Богодухівським райбюро РАЦС Харківської області, батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . У вказаному свідоцтві, заповненому російською мовою, прізвище батьків та дитини зазначено однаково як « [PERSON] » (т.1, а.с.22). Відповідно до копії паспорту відповідач [PERSON] народився [INFO] , з 23.11.2005 зареєстрований у м. Кременчук Полтавської області (а.с.16, 20, 21). Матеріалами справи підтверджено, що 23 листопада 1960 року було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис про шлюб № 155 від 23.11.1960, вчинений Богодухівським відділом РАЦС Харківської області, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданим повторно Відділом запису актів цивільного стану виконкому Богодухівської районної ради 11 серпня 1989 року. Після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище « [PERSON] ». У вказаному свідоцтві, заповненому російською мовою, прізвище чоловіка і дружини після укладення шлюбу зазначено однаково як « [PERSON] » (т.1, а.с.19). Рішенням Народного суду Київського району м. Полтави від 07.02.1977 по справі № 2-114 за позовом [PERSON] до [PERSON] , яке набрало чинності 18 лютого 1977 року, розірвано шлюб між батьками сторін, зареєстрований у 1960 році бюро РАЦС м. Богодухів (т.1, а.с.61). 02.04.1977 Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції Полтавської області було складено актовий запис № 334 про розірвання шлюбу між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , укладений 23.12.1960 у міськЗАГС м. Богодухів Харківської області. Підстава запису про розірвання шлюбу - рішення Київського районного суду м. Полтави від 07.02.1977. Заявником вчинення актового запису була [PERSON] , яка 02.04.1977 отримала свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 12.04.1977 (т.1, а.с.203, 220). Згідно з відповіддю Богодухівського відділу ДРАЦС у Богодухівському районі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на ухвалу суду, в архіві вказаного Відділу відсутній актовий запис про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] (т.1, а.с.100). 11 серпня 1989 року Відділом запису актів цивільного стану виконкому Богодухівської районної ради видано свідоцтво про укладення шлюбу серії [NUMBER] між [PERSON] та [PERSON] (актовий запис про шлюб № 155 від 23.11.1960, вчинений Богодухівським відділом РАЦС Харківської області). 01 листопада 1993 року Богодухівським міським комітетом приватизації видано свідоцтво про право власності на житло, відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить будинок [ADDRESS] . Вказане свідоцтво видане згідно з розпорядженням № 220 від 14.10.1993 (т.1, а.с.30). У вказаному свідоцтві наявна відмітка про видачу 18.07.2007 свідоцтва про право на спадщину за реєстровим номером 2-1392 на 1/2 (одну другу) частину будинку, що належить [PERSON] (т.1, а.с.31). [INFO] [PERSON] помер у м. Богодухів, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 06.01.2007 (т.1, а.с.24). 18.07.2007 Богодухівською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 366/2007 (номер у спадковому реєстрі 42852204) на [PERSON] . Спадкову справу заведено на підставі заяви [PERSON] , яка зазначила, що є єдиною спадкоємицею померлого [PERSON] , за законом. Інших спадкоємців, які прийняли спадщину, немає. Спадщину вона прийняла та просила видати свідоцтво про право на спадщину. Як вбачається зі змісту заяви, факт прийняття спадщини встановлено за постійною реєстрацією спадкоємиці за адресою: [ADDRESS] з 1994 року по теперішній час (спадкоємець [PERSON] був зареєстрований за цією ж адресою з 1994 року). Належне [PERSON] майно складається з 1/2 (однієї другої) частини будинку по [ADDRESS] , та грошових вкладів з процентами та усіма належними компенсаціями (т.1, а.с.88). У спадковій справі, копія якої надана до матеріалів справи, наявна копія свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 11.08.1989, виданого повторно (т.1, а.с.89). Виходячи зі змісту матеріалів спадкової справи № 366/2007, заяви від інших спадкоємців про прийняття спадщини після [PERSON] , відмову від спадщини, видачу свідоцтва про право на спадщину державному нотаріусу не надходили (т.1, а.с.87-96). 18.07.2007 Богодухівською державною нотаріальною конторою видано свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване за № 2-1392, відповідно до якого на підставі ст.1261 ЦК України спадкоємицею в цілій частці майна [PERSON] , який помер [INFO] , є його дружина [PERSON] . Спадкове майно, на яке в зазначеній частці видане це свідоцтво, складається з 1/2 (однієї другої) частини будинку [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого Богодухівським міським комітетом по приватизації 01 листопада 1993 року, право власності на який зареєстроване Богодухівським бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 263 в книзі 2, реєстраційний номер 19497078 (т.1, а.с.36, 93). Крім того, 18.07.2007 [PERSON] отримано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] - грошові вклади з процентами у ВАТ «Державний ощадний банк України» (т.1, а.с.94). 30.08.2007 за [PERSON] було зареєстровано право власності на 1/2 (одну другу) частку будинку [ADDRESS] , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 15752490 від 30.08.2007, виданим КП «Богодухівське БТІ» (т.1, зворотній бік а.с.36). Відповідно до витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі вартість майна - 1/2 частини будинку - становить 20047,00 грн. (т.1, зворотній бік а.с.95). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 18.07.2023, виданим Богодухівським відділом ДРАЦС у Богодухівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (а.с. 32). 20.09.2023 позивачем [PERSON] було направлено до Богодухівської державної нотаріальної контори поштою заяву про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] (спадкова справа № 390/2023), посвідчену 12.09.2023 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ярмак О.О. (т.1, а.с.62, 63, 65). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зазначили, що є сусідками покійної [PERSON] та [PERSON] , які проживали за адресою: [ADDRESS] . Пояснили, що увесь час, поки вони були знайомі, [PERSON] та [PERSON] проживали як одна сім`я, чоловік і дружина, до самої смерті [PERSON] .. Про розірвання шлюбу між ними та/або укладення поворотного шлюбу їм нічого не відомо. Коли [PERSON] захворів, за ним доглядала саме дружина [PERSON] .. Їх діти - [PERSON] і [PERSON] - були присутні на похоронах батька. Після смерті [PERSON] [PERSON] проживала сама, ніхто з дітей з нею не проживав. У 2009-2010 роках свідкам стало відомо, що [PERSON] склала заповіт, відповідно до якого одна половина батьківського будинку повинна була належати [PERSON] , а інша половина - [PERSON] .. Про цей заповіт синам вона не повідомляла з метою уникнення конфлікту між ними. Вказали, що матеріально її забезпечував [PERSON] , який постійно проживав в іншій області. Коли [PERSON] занедужала, їй стали допомагати сусіди, вони готували їй їжу, скуповувались та прибирали у будинку, оскільки [PERSON] , яка була людиною похилого віку, самостійно не могла цього зробити, потребувала стороннього догляду та допомоги. [PERSON] оплачував послуги доглядальниці, якою була [PERSON] .. Остання кілька разів повідомляла [PERSON] про те, що його матір погано себе почуває, потребує допомоги, та йому слід приїхати і відвідати її, оскільки вона дуже хворіє. Однак, [PERSON] або його родичі майже не приїжджали до бабусі, лише за місяць до смерті [PERSON] у її будинку оселилася донька [PERSON] з чоловіком. Відповідно до ст.39 Кодексу про шлюб та сім`ю України (чинного на час ухвалення судового рішення про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] ) розірвання шлюбу провадиться в судовому порядку, а у випадках, передбачених статтями 41 і 42 цього Кодексу, - органами реєстрації актів громадянського стану. Згідно зі ст.44 цього Кодексу шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану. Відповідно до ст.158 Кодексу про шлюб та сім`ю України (розділ «Акти громадянського стану», який втратив чинність лише з 01.07.2010) про зроблений запис акта громадянського стану видається відповідне свідоцтво. Актові записи, вчинені в органах реєстрації актів громадянського стану, до спростування їх по суду є безспірними доказами посвідчуваних ними актів. Реєстрація розірвання шлюбу на підставі рішення суду провадиться по пред`явленні подружжям або одним з них копії судового рішення, що набрало законної сили, а також квитанції про сплату встановленої судом суми (ст.180 Кодексу про шлюб та сім`ю України). Згідно з п.49 Інструкції про порядок реєстрації актів громадянського стану в Українській РСР, затвердженої Міністерства юстиції Української РСР 12.12.1970 року, чинної на час розірвання шлюбу між батьками сторін, в документах, що посвідчують осіб, які розлучились, робиться запис чи проставляється штамп про реєстрацію розірвання шлюбу, де зазначається прізвище, ім`я та по батькові особи, з якою припинено шлюб, місце і час реєстрації розірвання шлюбу. При реєстрації розірвання шлюбу у відсутності одного з подружжя відмітка про розірвання шлюбу в його документах провадиться відділом загсу за місцем проживання цієї особи при врученні їй свідоцтва про розірвання шлюбу. За приписами п.50 Інструкції про реєстрацію розірвання шлюбу відділ загсу надсилає повідомлення до органу загсу за місцем знаходження першого примірника запису акта про укладення шлюбу для відмітки в ньому про реєстрацію розірвання даного шлюбу. Після цього повідомлення надсилається до відповідного архіву органу загсу за місцем знаходження другого примірника запису акта про укладення шлюбу для проведення в ньому аналогічної відмітки. Згідно з п.146 Інструкції про порядок реєстрації актів громадянського стану в Україні, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 29.12.1984 № 22/5, повторні свідоцтва про одруження, яке припинено, не видаються. В цьому разі на прохання заявників відділ реєстрації актів громадянського стану повинен видати довідку з зазначенням прізвища, імені, по батькові осіб, які зареєстрували укладення шлюбу, їх прізвища після реєстрації укладення шлюбу і дати реєстрації укладення і розірвання шлюбу. Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1222 Цивільного кодексу України визначено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до вимог ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, і батьки. Відповідно до ст.1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Отже, проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом як спадкоємців першої черги на підставі ст. 1261 ЦК України. Ст. 1218 Цивільного кодексу України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За ст. 1297 Цивільного кодексу України встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно з частинами 1, 3, 5 статті 1268 Цивільного кодексу України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу він не заявив про відмову від неї. Відповідно п. 211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03.03.2004 (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом зі спадкодавцем чи подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини. Доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Згідно п. 212 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03.03.2004 (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців обов`язково вимагаються відповідні документи. Доказом родинних та інших відносин спадкоємців зі спадкодавцем є: свідоцтва органів реєстрації актів цивільного стану; копії актових записів; записи в паспортах про другого з подружжя; копії рішень суду, що набрали законної сили, про встановлення факту родинних та інших відносин. Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Суд ураховує, що особливість визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину як спеціального способу захисту спадкових прав судом зумовлена сутністю свідоцтва про право на спадщину, яке за своєю правовою природою не є правочином. Як наголошено у постанові Верховного Суду від 15.10.2019 року № 916/780/18 свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права і не породжує, не змінює і не припиняє права та обов`язки, тобто не є правочином. Однак свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину, і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі. Суд зауважує, що оскільки 12.04.1977 Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції Полтавської області було складено актовий запис № 334 про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , вказаний шлюб в силу ст.44 Кодексу про шлюб та сім`ю України вважається розірваним з 12.04.1977. З огляду на п.146 Інструкції про порядок реєстрації актів громадянського стану в Україні, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 29.12.1984 № 22/5,у Відділу запису актів цивільного стану виконкому Богодухівської районної ради не було нормативних підстав для видачі свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 11.08.1989 між [PERSON] та [PERSON] , разом з тим, це свідоцтво було видане з огляду на відсутність у вказаному відділі відомостей про розірвання шлюбу між батьками сторін, що підтверджується листом Богодухівського відділу ДРАЦС у Богодухівському районі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. Таким чином, свідоцтво про право на спадщину за законом від 18 липня 2007 року №2-1392 було видане [PERSON] за відсутності у останньої права на спадкування після [PERSON] , оскільки шлюб між ними було розірвано. Доказів повторного укладення шлюбу між ними або ж доказів визнання у судовому порядку факту постійного проживання [PERSON] з [PERSON] без укладення шлюбу понад 5 років до дня відкриття спадщини останнього, а отже, і доказів наявності у [PERSON] підстав для спадкування - представником відповідача не надано. Доводи свідків про постійне проживання у шлюбних відносинах [PERSON] та [PERSON] не спростовують факту офіційного розірвання шлюбу між ними, а відтак - і відсутності підстав для спадкування. Надаючи оцінку доводам представника відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності при зверненні до суду з цим позовом, суд зазначає наступне. Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). У частині першій статті 261 ЦК України передбачено, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності починається з моменту, коли у особи виникло право на подання позову у матеріально-правовому аспекті. Мається на увазі таке подання позову, з яким пов`язується судовий захист права або здійснення примусу до дотримання норм права. Перебіг позовної давності пов`язується з моментом, коли право позивача порушено і таке порушення не усувається. Насамперед, для визначення моменту виникнення права на позов важливими є об`єктивні обставини - факт порушення права, а із встановленням моменту порушення права позивача підлягають встановленню суб`єктивні обставини - момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення. Варто враховувати, що строк реалізації спадкоємцем спадкових прав - отримання свідоцтва про право на спадщину та строк захисту порушених прав спадкоємця - оспорення свідоцтва про право на спадщину, виданого іншому спадкоємцеві на все спадкове майно або особі, яка не є спадкоємцем, є різними строками і не є взаємозалежними. Перший строк законодавцем не обмежений і спадкоємець вправі на власний розсуд реалізувати таке право, водночас строк захисту порушеного права обмежений законодавцем у три роки з моменту порушення такого права, чи з моменту, коли особі стало чи мало стати відомо про порушення такого права, та може бути поновлений лише у разі доведення поважності причин його пропуску. Необмеження спадкоємця у строках оформлення своїх спадкових прав не має наслідком необмеження такої особи у строках захисту порушених спадкових прав (Постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року, справа №385/321/20, провадження №61-9916сво21). Положеннями глави 19 ЦК України встановлено загальне правило про поширення позовної давності на всі цивільно-правові вимоги, окрім тих, що як виняток зазначені у статті 268 ЦК України. Так, у частині першій статті 268 ЦК України законодавець визначив, на які позовні вимоги не поширюється позовна давність. У частині другій статті 268 ЦК України закріплено, що законом можуть бути встановлені також інші вимоги, на які не поширюється позовна давність. Серед переліку вимог, на які відповідно до закону позовна давність не поширюється, не згадуються вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Опосередковано межі застосування позовної давності визначаються з урахуванням сутності пред`явленої вимоги. Так, у пункті 96 постанови від 04 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про незастосування позовної давності до негаторного позову. Надаючи оцінку сутності заявленої вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в своїй постанові від 05 вересня 2022 року (справа №385/321/20, провадження №61-9916сво21) зазначає, що негаторний позов - це позов власника, який фактично володіє майном, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди. Зазначений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Натомість видача відповідачеві свідоцтва про право на спадщину не є таким порушенням, що не пов`язане із позбавленням володіння, оскільки факт видачі свідоцтва про право на спадщину (на все спадкове майно) та реєстрація права власності на спадкове майно за одним із спадкоємців створює ситуацію, за якої другий із спадкоємців позбавляється права на спадщину в цілому та не може оформити своє право зокрема. При цьому, особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правомочності власника. Факт володіння нерухомим майном (possessio) може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння) (пункт 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц (провадження №14-181цс18)). Оспорювання свідоцтва відбувається за волею відповідної особи, законодавець не передбачив конструкцію нікчемності свідоцтва, а тому на таку вимогу має поширюватися позовна давність. Тобто правова природа вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину не виключає застосування до неї позовної давності. По своїй суті вимога про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину не може бути ототожнена та/або кваліфікована як негаторний позов. За своєю правовою природою вимога про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним є самостійним способом захисту прав та/інтересів, передбаченим статтею 1301 ЦК України. З огляду на викладене, Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду (постанова від 05 вересня 2022 року, справа №385/321/20, провадження №61-9916сво21) відступила від висновків, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду про те, що цивільним законодавством не передбачено обмеження строку, у який спадкоємець, який прийняв спадщину, може зареєструвати своє право власності у встановленому законом порядку або звернутися до суду за захистом свого права, а тому немає підстав для застосування позовної давності до спірних правовідносин, та наголосила на тому, що початок перебігу позовної давності за позовами про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину пов`язується з фактом видачі свідоцтва про право на спадщину другому зі спадкоємців, а у разі, якщо спадкоємець, права та інтереси якого порушені видачею такого свідоцтва, доведе, що про існування такого свідоцтва, яким порушуються його права, йому стало відомо пізніше, то перебіг позовної давності варто пов`язувати саме з таким моментом. У визначенні початкового моменту позовної давності суд повинен виходити з таких критеріїв оцінки поведінки позивача, як добросовісність, розумність та справедливість, закріплених у статті 3 ЦК України, що відповідним чином висуває до кожного учасника цивільних відносин вимоги до обрання поведінки, яка має відповідати поведінці умовного доброго господаря та дбайливого власника. Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. З досліджених судом доказів та встановлених обставин вбачається, що позивач [PERSON] , як рідний син [PERSON] , достовірно був повідомлений про смерть свого батька 05.01.2007, а відтак - і про відкриття спадщини після нього; у встановленому законом порядку, в шестимісячний строк з дня смерті батька до нотаріальної контори позивач [PERSON] не звернувся (хоча на момент смерті батька був зареєстрований за іншою адресою, ніж спадкодавець, тому прийняття спадщини повинен був засвідчити саме заявою), свої права, як спадкоємець першої черги, не заявляв. Матір позивача та відповідача [PERSON] , натомість, звернулась до нотаріуса та отримала свідоцтво про право на спадщину як спадкоємець першої черги, який постійно проживав разом зі спадкодавцем. [PERSON] , будучи власником 1/2 (однієї другої) частини вказаного будинку внаслідок його приватизації з 1993 року, не вчинив дій, направлених на оформлення своїх спадкових прав та реєстрацію за ним права власності на 1/2 частину спадкового майна (у т.ч. 1/4 вищевказаного будинку). [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину від 18.07.2007 № 2-1392, лише після того як у вересні 2023 року звернувся до нотаріуса для оформлення своїх спадкових прав після смерті матері. Позивач звернувся до суду 27.11.2023, через 16 років після смерті батька, тобто пройшов значний період, протягом якого позивач на власний розсуд не цікавився своїми спадковими правами на спадкове майно батька. Доказів звернення [PERSON] до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після [PERSON] , або ж звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини після смерті батька, [PERSON] не надано. Суд відмічає, що у свідоцтві від 01.11.1993 про право власності на житло - будинок [ADDRESS] , виданому Богодухівським міським комітетом приватизації, копія якого була надана позивачем до позовної заяви, наявна відмітка, проставлена нотаріусом, про видачу 18.07.2007 свідоцтва про право на спадщину за реєстровим номером 2-1392 на 1/2 (одну другу) частину будинку, що належить [PERSON] (т.1, а.с.31). У заяві «Письмові судові дебати» від 16.07.2024 представник позивача вказує, що позивач погоджується з тим, що був обізнаний про отримання його матір`ю свідоцтва про право на спадщину за батьком у 2007 році, водночас, для початку перебігу строку позовної давності для звернення до суду позивач має бути обізнаним саме про порушення свого права, а не лише про певну юридичну подію. Посилання позивача на те, що [PERSON] довідався про порушення своїх прав лише у 2023 році, знайшовши у документах померлої матері першу сторінку позову про розірвання шлюбу, суд відхиляє з наступних підстав. Як вбачається зі змісту позовної заяви, [PERSON] зазначає, що йому було достовірно відомо про судове провадження щодо розірвання шлюбу між батьками, оскільки його брат [PERSON] давав свідчення у суді про обставини подружнього життя батьків, а у шкільні роки позивач обліковувався у школі як дитина з неповної родини. У своїй позовній заяві [PERSON] просить зобов`язати [PERSON] дати відповідь у заяві свідка на питання, чи відомо йому про те, що його покази збережено в матеріалах судової справи. Зазначене дає підстави вважати, що позивач був обізнаний про розірвання шлюбу між батьками ще до моменту смерті батька та матері, та об`єктивно міг довідатися про порушення його спадкових прав раніше, ніж у 2023 році. Крім того, позивач об`єктивно міг дізнатися про порушення своїх прав, звернувшись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батька у шестимісячний строк (оскільки на момент смерті батька був зареєстрований за іншою адресою, ніж спадкодавець), однак, цього не зробив. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що з 18.07.2007 з часу видачі оспорюваного свідоцтва про право на спадщину, почався перебіг позовної давності, однак позивач звернувся до суду лише 27.11.2023, після спливу трирічного строку позовної давності, що є підставою для відмови в позові. На думку суду, задоволення вимог позивача про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину по закінченню більше 16 років після його видачі, є недопустимим, оскільки це порушувало б закріплене в ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року право на справедливий суд в такому його елементі, як правова визначеність, та мирне володіння майном, закріплено ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Аналізуючи вказані норми права, враховуючи, що на вимогу про оспорювання свідоцтва про право на спадщину поширюється позовна давність, а позивачем не доведено, що він звернувся до суду у межах позовної давності з моменту, коли йому з об`єктивних причин могло бути відомо про порушення його спадкових прав, не доведено також поважність причин пропуску позовної давності, суд дійшов висновку, що позовна вимога про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом не підлягає задоволенню у зв`язку зі спливом строку позовної давності. Оскільки не підлягає задоволенню позовна вимога про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Богодухівської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №2-1392 від 18.07.2007, суд також відмовляє у задоволенні похідних вимог про скасування реєстрації права власності [PERSON] на 1/2 (одну другу) частину будинку за адресою: [ADDRESS], реєстраційний номер 19497078 , відповідно до рішення від 30.08.2007. Відповідно до ч.1, 3ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи висновок суду про відмову в задоволенні позову, у суду відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на сплату судового збору та на оплату правничої допомоги.

Outcome: dismissed