Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м. Полтави з позовом до [PERSON] , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, в якій просить визначити місце проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом із батьком [PERSON] за адресою: в- [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 09.08.2014 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб. 28.06.2022 року позивачем до суду подано заяву про розірвання шлюбу між ним та відповідачем. Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] , яка на даний час проживає разом із [PERSON] та повністю перебуває на його утриманні. Після введення військового стану на території України відповідач виїхала на постійне місце проживання до Німеччини та повертатись в Україну не планує Всі питання щодо виховання неповнолітньої дитини [PERSON] на даний час вирішуються позивачем самостійно без участі та підтримки з боку відповідача. Для розвитку та забезпечення доньки позивач прикладає всі свої зусилля та можливості, опікуючись навчанням дитини, її вихованням та забезпеченням необхідного медичного догляду. Позивач також вказує на те, що він раніше не судимий, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, наркоманією не хворіє, психоневрологічних розладів не має. Квартира, де проживає позивач разом з дитиною належить позивачу на праві власності. Таким чином, з метою найбільш повного, всебічного та об`єктивного забезпечення прав та законних інтересів дитини, позивач вважає за необхідне вирішити питання про встановлення місця проживання неповнолітньої доньки [PERSON] разом із позивачем. 17.11.2023 року представником ДССД ХМР до суду надано пояснення, в яких він заперечує проти позовних вимог в повному обсязі, та надав письмовий висновок щодо розв`язання спору. Відповідачем [PERSON] подано заяву, в якій вона просить здійснювати розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнає в повному обсязі та не заперечує проти визначення місця проживання дитини з батьком. Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 06.09.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі. Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 13.02.2024 року вказану цивільну справу передано до Комінтернівського районного суду м. Харкова за підсудністю. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.03.2024 року вказані матеріали цивільної справи № 553/2676/22 надійшли до провадження судді Комінтернівського районного суду м. Харкова Ященко С.О. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 13.03.2024 року цивільну справу прийнято до провадження судді Ященко С.О. та призначено її розгляд за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 09.04.2024 року закрито підготовче провадження у цивільній справі № 553/2676/22 та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19.06.2024 року відмовлено у прийнятті визнання відповідачем [PERSON] позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про визначення місця проживання дитини. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 08.08.2024 року повторно відмовлено у прийнятті визнання відповідачем [PERSON] позову. Позивач у судове засідання не з`явився, від його представника адвоката Козирєва А.В. надійшла заява, в якій він просить проводити розгляд справи без участі позивача та його представника. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву про визнання позову та проведення судового розгляду без її участі. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, в наданих до суду поясненнях просив проводити розгляд справи без його участі. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 09.08.2014 року укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 09.08.2014 року. З копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 05.05.2015 року встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] . Також встановлено, що [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м. Полтави з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 04.07.2022 року позовну заяву [PERSON] про розірвання шлюбу прийнято до розгляду та призначено судове засідання по справі. З копії листа Директора ХЗШ І-ІІІ ступенів № 151 ХМР Харківської області від 24.06.2022 року встановлено, що [PERSON] є ученицею 2-В класу ХЗШ І-ІІІ ступенів № 151 ХМР Харківської області. Зарахована в школу з 01.09.2021 року. Батько й мати [PERSON] опікуються дитиною, цікавляться її досягненнями, розвитком, станом здоров`я, приймають участь у шкільному житті. Із вчителем частіше контактує мати дитини, [PERSON] , відвідує батьківські збори, приводить дівчинку до школи. Батько дитини, [PERSON] час від часу забирає доньку після закінчення занять. З копії листа ВП № 2 ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області від 27.06.2022 року встановлено, що починаючи з 01.01.2010 року по 17.06.2022 року скарги, заяви та/або повідомлення щодо вчинення кримінальних та/або адміністративних правопорушень гр. [PERSON] , який зареєстрований та мешкає за адресою: [ADDRESS] не надходили, що також підтверджується витягом з ІАС "Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості". З копії медичної довідки про проходження обов`язкових попереднього та періодичного психіатричного оглядів від 17.06.2022 року встановлено, що у [PERSON] психіатричних протипоказань до виконання роботи по місцю вимоги не виявлено. З копії сертифіката про проходження профілактичного наркологічного огляду від 17.06.2022 року встановлено, що у [PERSON] наркологічних протипоказань до виконання роботи по місцю вимоги не виявлено. З копії договору дарування від 18.11.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Белинською Є.В., реєстр. № 1395 встановлено, що [PERSON] передав [PERSON] безоплатно у власність квартиру [ADDRESS] , що також підтверджується копією витягу про державну реєстрацію прав від 08.12.2011 року. З листів Центру обробки спеціальної інформації ДПС України від 21.03.2024, від 30.05.2024 встановлено, що [PERSON] та [PERSON] в`їхали в Україну 26.08.2021 року та знаходяться в Україні. З висновку Департаменту служб у справах дітей № 407 від 15.11.2023 року встановлено, що враховуючи відсутність інформації щодо наявності самостійного доходу [PERSON] , відсутність інформації щодо фактичного місця проживання дитини, рекомендації комісії, Департамент служб у справах дітей вважає за недоцільне визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] . Таким чином, між сторонами виникли правовідносини щодо визначення місця проживання їх малолітньої дитини, спірні правовідносини регулюються нормами Сімейного кодексу України. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Стаття 11 Закону України "Про охорону дитинства" наголошує, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, однак предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України "Про охорону дитинства" батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Стаття 141 СК України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно із ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно зі ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. За змістом статей 160-161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, а місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від17 липня 1997 року № 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, питання втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі М.С. проти України від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть переважати інтереси батьків. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Така позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №357/17852/15-ц від 29 травня 2019 року. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Але даний принцип не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст. 141 Сімейного кодексу України, так і зі змісту Конвенції про права дитини. У §54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження №61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 у справі №402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». При розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частини четверта, п`ята статті 19 СК України). Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Приписами\~ст. 76 ЦПК України\~визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Частинами 1, 2\~ст. 77 ЦПК України\~визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2\~ст. 78 ЦПК України\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Приписами\~ст. 81 ЦПК України\~визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд зазначає,\~що при розгляді справ даної категорії першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому, матеріали справи не містять відомостей про фактичне місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , обстеження умов її проживання. При цьому, за інформацією адміністрації ХЗШ І-ІІІ ступенів № 151 ХМР Харківської області від 24.06.2022 року встановлено, що [PERSON] є ученицею 2-В класу ХЗШ І-ІІІ ступенів № 151 ХМР Харківської області. Батько й мати [PERSON] опікуються дитиною, цікавляться її досягненнями, розвитком, станом здоров`я, приймають участь у шкільному житті. Із вчителем частіше контактує мати дитини [PERSON] , відвідує батьківські збори, приводить дівчинку до школи. Батько дитини, [PERSON] час від часу забирає доньку після закінчення занять. За інформацією Державної прикордонної служби від 06.02.2023 року щодо перетину кордону громадянами України [PERSON] та [PERSON] за період з 08.11.2017 року по 30.05.2023 року, матір регулярно перетинала кордон разом з дитиною, що підтверджує зв`язок дитини з матір`ю. Враховуючи, що на час розгляду справи в суді дитина досягла дев`ятирічного віку та в силу свого віку може висловити свою думку щодо місця проживання, з`ясування позиції дитини при вирішенні справи, що стосуються її життя, є необхідним та первісним. Однак при розгляді справи про визначення місця проживання [PERSON] ані службі у справах дітей, ані суду сторонами не була надана можливість заслухати думку дитини, з`ясувати її прихильність до когось з батьків, що також враховується судом при постановленні рішення у справі. Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що матір дитини проживає за іншою адресою, не піклується дочкою, не цікавиться її життям. Посилання позивача у позові на те, що в початком повномасштабного вторгнення рф на територію України матір дитини [PERSON] виїхала за кордон, а донька залишилась проживати в Україні, спростовуються інформацією Державної прикордонної служби від 06.02.2023 року. Суд також зауважує, що визнання матір`ю позову про визначення місця проживання дитини з батьком не може бути єдиною підставою для задоволення позову. При цьому визнання позову в даному випадку свідчить про відсутність спору між батьками про визначення місця проживання дитини, оскільки матір дитини і так погоджується на проживання доньки з батьком. В п. 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» наголошується, що п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, а в п.58 рішення Європейського суд у справі «Серявін та інші проти України» зазначається про те, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті… Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»). З огляду на викладене, оцінивши надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, перевіривши всі доводи і заперечення сторін, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Щодо розподілу\~судових витрат,\~то ч. 1\~ст.\~141\~ЦПК України\~визначено,\~що судовий\~збір покладається\~на сторони\~пропорційно розміру\~задоволених позовних\~вимог. Враховуючи, що в задоволенні позову відмовлено, витрати зі сплати судового збору підлягають покладенню на [PERSON] .

Outcome: dismissed