Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом і вимоги обґрунтовує тим, що вона працювала на посаді провідного менеджера управління з продажів відповідача з 14 лютого 2020 року згідно наказу №5вк від 13 лютого 2020 року. 25 березня 2024 року нею було подано заяву до відповідача про звільнення з роботи на підставі частини 3 статті 38 Кодексу законів про працю України з підстав не виконання відповідачем законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору. Відповідач звільнив її за власним бажанням згідно з ст.39 Кодексу законів про працю України на підставі наказу №609/ВК від 25 березня 2024 року. Вважає, що дії відповідача є незаконними. Підставою для її звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України була систематична невиплата заробітної плати за 2022 та 2023 роки. Вказана заборгованість підтверджується рішенням Ковпаківського районного суду міста Суми. Відповідач порушує норми трудового законодавства. Подання заяви про звільнення за ч. 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України є її правом на захист своїх трудових прав. Відповідно до ч. 3 ст. 235 Кодексу законів про працю України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Позивач просить суд ухвалити рішення, яким змінити причину звільнення її, [PERSON] , з посади провідного менеджера управління з продажів Акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання Інжиніринг», сформулювавши причину звільнення на підставі частини 3 статті 38 Кодексу законів про працю України з підстав не виконання Акціонерним товариством «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання Інжиніринг» код ЕДРПОУ 00205618 законодавства про працю, та зобов`язати Акціонерне товариство «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання Інжиніринг» внести зміни до трудової книжки. Представником відповідача до суду наданий відзив на позовну заяву [PERSON] ,\~в якому\~зазначено,\~що статтею\~44\~КЗпП України\~перебачено відповідальність\~роботодавця внаслідок\~порушення останнім\~законодавства про\~працю,\~умов колективного\~чи трудового\~договору,\~якщо таке\~прощення допущено\~з вини\~роботодавця. 24.02.2022\~року на\~території м.Суми\~внаслідок військової\~агресії Російської\~Федерації,\~розпочались бойові\~дії,\~у зв`язку\~з чим,\~повністю був\~зупинений рух\~транспорту громадського\~користування,\~введено комендантську\~годину (з\~07:00\~до 18:00),\~запроваджено обмеження\~пересування містом,\~припинена робота\~державних (комунальних,\~приватних)\~підприємства,\~установ та\~організацій,\~та інші,\~що є\~поважними причинами\~для відсутності\~на робочому\~місці. 05.03.2022\~року по\~виробничим приміщенням\~Товариства літаком\~країни агресора\~був нанесений\~авіаудар,\~внаслідок чого\~були зруйновані\~виробничі приміщення,\~знищені засоби\~виробництва,\~виготовлена продукція\~та інші\~матеріальні цінності. 08.04.2022\~року Сумська\~область та\~місто Суми\~(за\~інформацією Сумської\~обласної військової\~адміністрації)\~були звільнені\~від військ\~країни агресора,\~про те,\~останні щоденно\~здійснюють повітряні\~або артилерійські\~обстріли Сумської\~області,\~які вимагають\~від Товариства\~та його\~працівників обов`язкового\~дотримання вимог\~правил цивільного\~захисту,\~та в\~свою чергу\~створюють об`єктивну\~неможливість виконання\~працівниками в\~повному обсязі\~виробничих завдань. Відповідно до ч.3 ст.10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. Передумовами виникненню заборгованості по заробітній платі було неможливість Товариства в нормальному режимі забезпечувати працею своїх працівників, через що Товариство було вимушено призупинити трудові відносини з усіма своїми працівниками і суттєво скоротити обсяги виробництва. В обґрунтування наявності обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин), які спричинили порушення зобов`язання Товариства по своєчасній виплаті заробітної плати є надзвичайність та невідворотність військової агресії з боку російської федерації. Як вбачається з листа Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 року №2024/02.0-7.1, палата засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану з 24.02.2022 року. Також, 30.11.2022 року, 24.01.2023 року, 13.02.2023 року Сумською Торгово-промисловою палатою сертифікатами №5900-22-1596, №5900-23-0322, №5900-23-0741 засвідчено форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) AT «CMHBO - Інжиніринг». Просить суд в задоволенні позову [PERSON] відмовити. Суд, дослідивши докази у справі, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав: Суд установив, що з 14 лютого 2020 року [PERSON] була прийнята на роботу до Акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання- Інжиніринг». 25 березня 2024 року позивач звернулася до керівництва Товариства з заявою, у якій просила звільнити її з 25 березня 2024 року за власним бажанням відповідно до ч.3 ст. 38 Кодексу законів про працю України з причини порушення підприємством законодавства про працю, а саме систематичного порушення строків виплати заробітної плати. 25 березня 2024 було видано наказ №609/ВК відповідно до якого, [PERSON] , провідного менеджера управління з продажів, звільнити 25 березня 2024 року за власним бажанням, ст.38 КЗпП України. Викладені обставини підтверджуються копією заяви [PERSON] від 25 березня 2024 року та копією наказу №609/ВК від 25.03.2024 року. Відповідно до частини третьої статті 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Розірвання трудового договору за частиною третьою статті 38 КЗпП України є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку. Для припинення трудового договору за цією підставою має значення, чи мали місце порушення з боку роботодавця законодавства про працю чи умов колективного чи трудового договору, а також письмово викладена ініціатива працівника з наміром припинити трудові відносини, що доведена до відома роботодавця в установленому законом порядку. Особливістю розірвання трудового договору на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України є те, що працівник має право самостійно визначити строк розірвання трудового договору. Роботодавець може не погоджуватись з тим, що мають місце порушення, які відповідно до частини третьої статті 38 КЗпП України є підставами для розірвання трудового договору за ініціативою працівника у строки, визначені останнім, що, у свою чергу, свідчить про виникнення трудового спору. Отже, при вирішенні трудового спору щодо припинення трудового договору на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України визначальним є те, чи мали місце порушення трудового законодавства зі сторони роботодавця стосовно працівника на момент подання таким працівником заяви про звільнення на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України. В заяві про звільнення від 25.03.2024 pоку адресованій Генеральному директору Акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання-Інжиніринг» зазначено факт порушення відповідачем законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору, а саме - систематичне порушення строків виплати заробітної плати. В позовній заяві позивач зазначає, що підставою для її звільнення за вказаною нормою була систематична невиплата заробітної плати за 2022 та 2023 роки, що підтверджується рішенням Ковпаківського районного суду міста Суми від 25.09.2023 року про стягнення заборгованості по заробітній платі на користь позивача. Отже, порушення відповідачем законодавства про оплату праці носять триваючий характер. Відповідач порушив вимоги трудового законодавства і у позивача були підстави для написання заяви про звільнення за ч.3 ст. 38 КЗпП України. Таким чином, оскільки позивачем було наведено конкретні факти порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, тому були всі підстави для звільнення позивача за частиною 3 статті 38 КЗпП України на підставі поданої ним заяви. Суд відхиляє доводи відповідача щодо застосування ч.3 ст.10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», згідно з якою роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Право позивача бути звільненою на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України не є мірою відповідальності роботодавця за порушення строку виплати заробітної плати. У день звільнення працівника за власним бажанням на підставі п.3 ст.38 КЗпП необхідно згідно вимог законодавства у цей же день видати наказ на звільнення, видати трудову книжку та провести розрахунок. Позивач в своїй заяві від 25.03.2024 року просила її звільнити саме 25.03.2024 року, тобто позивач скористалася правом, яке їй надає саме частина 3 ст.38 КЗпП України. Таким чином, звільняючи [PERSON] саме з 25 березня 2024 року відповідачем не заперечувалось порушення законодавства про працю в частині своєчасної виплати заробітної плати. Отже, роботодавець фактично визнав та погодився із зазначеною працівником підставою для звільнення, тому саме 25 березня 2024 року роботодавець повинен був звільнити позивача на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, однак відповідачем самостійно було змінено підставу розірвання трудового договору. Адже саме порушення роботодавцем законодавства про працю спонукало позивача розірвати з ним трудовий договір та подати заяву на звільнення на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України. Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом у постановах від 13 березня 2019 року у справі №754/1936/16-ц і від 22 квітня 2020 року у справі №199/8766/18, при незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП України, останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися. Таким чином, Акціонерне товариство «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання- Інжиніринг» не мало права звільняти [PERSON] за ч.1 ст.38 КЗпП України за власним бажанням, не вирішивши питання щодо можливості її звільнення згідно з поданою нею заявою на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України. Однією із гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин є строк звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору. Відповідно до частини 2 ст.233 КЗпП України, із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). З позовної заяви вбачається, що позивач [PERSON] в день звільнення отримала копію наказу про звільнення. Про несвоєчасне отримання копії наказу про звільнення позивач в позовній заяві не зазначила і доказів щодо отримання копії наказу про звільнення в більш пізній термін для обрахунку місячного строку, позивач суду не надала. З позовом до суду позивач [PERSON] звернулася 24.06.2024 року, тобто з порушенням місячного строку, передбаченого ч.2 ст.233 КЗпП України. Згідно з ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених\~статтею 233\~цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року. Позивач [PERSON] не зверталася до суду з заявою про поновлення строку звернення до суду з позовом. Згідно з постановою Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 року у справі №559/321/16 Кодекс законів про працю України є спеціальним законом, що регулює трудові відносини, передбачає строки звернення до суду. Встановлений ст.233 КЗпП України строк звернення до суду застосовується судом незалежно від наявності заяви відповідача про застосування такого строку, оскільки відповідно до частини першої статті 9 ЦК України норми цього Кодексу у трудових спорах можуть застосовуватися лише субсидіарно, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Тоді як строки звернення до суду у Кодексі законів про працю України передбачені окремо. Відповідно до ч.ч. 2 - 4 ст.\~12\~та ч. 1 ст.\~81 ЦПК України\~учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Оскільки позивачка [PERSON] звернулася з позовом до суду про вирішення трудового спору у справі про звільнення з пропуском місячного строку з дня вручення копії наказу про звільнення, з цих підстав у задоволенні позову про зміну формулювання причин звільнення з роботи, зобов`язання внести зміни до трудової книжки, слід відмовити.

Outcome: dismissed