Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із вищевказаним позовом в якому просив вирішити питання стосовно зняття арешту із належної йому земельної ділянки, що був накладений в рамках кримінального провадження у порядку, визначеному КПК України 1960 року. У обґрунтування позову [PERSON] повідомив, що у провадженні Житомирської міжрайонної природоохоронної прокуратури перебувало кримінальне провадження відносно посадових осіб Зарічанської сільської ради за ознаками вчинення останніми кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 364 та ч. 1 ст. 366 КК України. Зокрема, у ході вищевказаного кримінального провадження згаданим особам інкримінувалося складання та видача завідомо неправдивого рішення про надання [PERSON] дозволу на приватизацію земельної ділянки. Враховуючи наведене, у лютому 2011 року слідчим Житомирської міжрайонної природоохоронної прокуратури в межах зазначеного кримінального провадження винесено постанову про визнання земельної ділянки, яка належить [PERSON] , речовим доказом з подальшим накладення заборони на її відчуження. У подальшому, в березні 2011 року слідчим прийнято рішення про закриття кримінальної справи у зв`язку із закінченням строків давності. Однак, при закритті кримінального провадження, слідчим не вирішене питання про скасування заборони відчуження належної позивачу земельної ділянки і така заборона, згідно із реєстром речових прав на нерухоме майно, наявна й досі. Зазначений перебіг подій унеможливлює позивача реалізувати своє право власності відносно вищевказаного об`єкта нерухомого майна у повній мірі, а тому останній вимушений звернутися до суду із цим позовом. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання і, відповідно, без фіксації його перебігу та заперечень щодо такого порядку від учасників не надходило і судом не встановлено. Відповідач правом на подання відзиву на позовну заяву в порядку ст. 191 ЦПК України не скористався, однак подав письмові пояснення щодо суті спору в яких повністю погодився із доводами позивача. Свою позицію Житомирська обласна прокуратура обґрунтувала тим, що дійсно у провадженні Житомирської міжрайонної природоохоронної прокуратури перебувало кримінальне провадження відносно посадових осіб Зарічанської сільської ради за ознаками вчинення останніми кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 364 та ч. 1 ст. 366 КК України, яке, наразі, закрите у зв`язку зі закінченням строків давності. Разом з тим, в межах зазначеного кримінального провадження вживалися заходи щодо накладення заборони відчуження на належну позивачу земельну ділянку, яка не була скасована у встановленому законодавством порядку. Водночас, із наявної у розпорядженні Житомирської обласної прокуратури інформації вбачається, що цивільний позов за результатами вищевказаного кримінального провадження будь-якою особою пред`явлено не було і конфіскація щодо спірного майна не застосовувалася, а тому, на переконання відповідача, підстави для подальшого існування обтяження майна позивача відсутні. Дослідивши матеріали справи судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідно ним правовідносини. Позивач є громадянином України, отримував код платника податків та сплатив судовий збір при зверненні до суду. 29 березня 1994 року рішенням 16 сесії 21 скликання Зарічанської сільської ради Житомирського району Житомирської області\~ передано безкоштовно у приватну власність громадянину [PERSON] земельну ділянку в межах с. Зарічани загальною площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель. 11 січня 2005 року на підставі вищевказаного рішення органу місцевого самоврядування [PERSON] виданий державний акт серії ЖТ № 069576 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 1822082500:02:001:0143 загальною площею 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. 1 лютого 2011 року слідчим Житомирської міжрайонної природоохоронної прокуратури Козачуком А.П. винесена постанова у кримінальному провадженні № 086001/01 про визнання речовим доказом та накладення заборони на їх відчуження згідно із якою земельна ділянка площею 0,25 га, розташована в с. Зарічани Житомирського району Житомирської області за індексно-кадастровим номером: 1822082500:02:001:0143, яка належить на праві приватної власності громадянину [PERSON] , [INFO] , визнана речовим доказом у кримінальній справі № 086001/11 та відносно неї накладена заборона її відчуження. Відомості відносно зазначеної заборони внесені до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів 7 лютого 2011 року. Нормами законодавства вказані правовідносини врегульовані наступним чином. Відповідно до ст. 126 КПК України 1960 року арешт майна міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Накладений на майно арешт може бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба, або у разі закриття кримінальної справи відповідно до ст. 214 КПК України 1960 року. Після надходження кримінальної справи до суду питання щодо скасування арешту може бути вирішено судом в порядку, передбаченому статтями 248, 282 КПК України 1960 року, або при постановленні вироку, відповідно до ст. 324 КПК України 1960 року. Згідно з п. 7 та 8 частини першої статті 324 КПК України 1960 року постановляючи вирок, суд повинен вирішити, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов, на чию користь та в якому розмірі, і чи підлягають відшкодуванню збитки, заподіяні потерпілому, а також кошти, витрачені закладом охорони здоров`я на його стаціонарне лікування, якщо цивільний позов не був заявлений; що зробити з майном, описаним для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Відповідно до пункту дев`ятого розділу XI "Перехідні положення" КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. Водночас, вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виникають з цивільних правовідносин та відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України (далі - КПК України 1960 року) та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства. Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року у справі №727/2878/19. Відповідно до ст. 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За правилами ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Нормою ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 391 ЦК України передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із приписами статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Проаналізувавши фактичні обставини справи у сукупності із нормами законодавства, якими врегульовані зазначені правовідносини, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки кримінальне провадження, в межах якого було накладено заборону на відчуження майна належного позивачу, закрите, цивільний позов за результатами вищевказаного кримінального провадження будь-якою особою пред`явлено не було і конфіскація щодо спірного майна не застосовувалася, а тому продовження заборони відчуження арешту призводить до порушення прав і законних інтересів позивача, як власника такого майна. У порядку ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення сплачений останнім судовий збір. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved