Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-07 00:00:00

[PERSON] звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 27 жовтня 2012 року між нею та відповідачем у справі було зареєстровано шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 2033. Від шлюбу у подружжя народилися діти: донька - [PERSON] , [INFO] та донька - [PERSON] , [INFO] . Позивачка зазначила, що спільне життя з відповідачем не склалося через різні погляди на сімейне життя та обов`язки, в сім`ї відбуваються сварки, які призвели до того, що вони з відповідачем стали чужими людьми, до втрати почуттів один до одного, спільного господарства вони не ведуть, зберегти шлюбні стосунки вважає не можливим. Шлюбні відносини у подружжя припинені з листопада 2022 року. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.04.2024 справу передано для розгляду по суті судді [PERSON] . Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 24 квітня 2024 року було відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судове\~засідання призначене\~на 20 червня 2024 року позивачка [PERSON] не з`явилась, про дату, час і місце проведення якого повідомлялася у встановленому законом порядку, однак разом з позовом повідомила, що на даний час вона разом з доньками та відповідачем проживають у місті Женева (Швейцарія), у якості біженців, куди виїхали після повномасштабної війни Росії проти України. Крім того, 10 червня 2024 року на адресу суду від позивача надійшла заява, згідно якої позивач підтримує позовні вимоги в повному обсязі та просить їх задовольнити, просить розглядати справу за її відсутності, а також не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання призначене на 20 червня 2024 року також не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлявся у встановленому законом порядку, а саме шляхом направлення судової повістки за місцем реєстрації, на адресу суду повернувся поштовий конверт з відміткою працівника поштового зв`язку «за закінченням терміном зберігання», шляхом розміщення 01 травня 2024 року оголошення про виклик особи на сайті суду, а також шляхом направлення електронного листа судової повістки на електрону адресу відповідача, який був доставлений 01 травня 2024 року. Відповідач про причини неявки до суду не повідомив. Судовий розгляд перенесено на 08 серпня 2024 року. В судове\~засідання,\~призначене на 08 серпня 2024 року позивачка [PERSON] не з`явилась, про дату, час і місце проведення якого повідомлялася у встановленому законом порядку, однак 19 червня 2024 року на адресу суду від позивача надійшла заява, згідно якої позивач підтримує позовні вимоги в повному обсязі та просить їх задовольнити, просить розглядати справу за її відсутності, а також не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання призначене на 08 серпня 2024 року також не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлявся у встановленому законом порядку, а саме шляхом направлення судової повістки за місцем реєстрації, на адресу суду повернувся поштовий конверт з відміткою працівника поштового зв`язку «за закінченням терміном зберігання», шляхом розміщення оголошення про виклик особи на сайті суду, а також шляхом направлення електронного листа судової повістки на електрону адресу відповідача, який був доставлений 08 липня 2024 року. Відповідач про причини неявки до суду не повідомив. Відповідачем відзив не поданий, поважності причин його не подачі відповідач суду не повідомив, тому відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Судом справа розглянута за відсутності сторін на підставі наявних в матеріалах справи доказів в заочному порядку відповідно до положень ст. 281 ЦПК України. Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, з огляду на неявку всіх учасників справи, не здійснювалось. Згідно до п. 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Ухвала суду про відкриття провадження у даній справі розмішена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Приморського районного суду м. Одеси, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення та загальновідомою. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Тому, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, на підставі наявних у справі письмових доказів, та за згодою позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, вивчивши та дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Згідно зі ст. 110, 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Тоді суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя і постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Статтею 113 Сімейного кодексу України передбачено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який був зареєстрований 27 жовтня 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 2033, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, виданої повторно Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі Одеського міського управління юстиції 03 січня 2013 року, Серії [NUMBER] . Після державної реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». Від спільного шлюбу є дві малолітні доньки [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження серії [NUMBER] , актовий запис №2544, видане 27 серпня 2013 року Тверським відділом РАГС Управління РАГС Москви, яка відповідно до Довідки №6111-536-887 від 04.09.2013 року, виданої Посольством України в РФ, зареєстрована громадянкою України та [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження серії [NUMBER] , актовий запис №1495, видане 20 червня 2015 року Тверським відділом РАГС Управління РАГС Москви, яка відповідно до Довідки №6113/091-530-1879 від 06.06.2019 року, виданої Генеральним Консульством України в Санкт-Петербурзі, зареєстрована громадянкою України Позовні вимоги мотивовані тим, що у позивача та відповідача різні погляди на життя, а також відсутні взаєморозуміння і довіра, постійні конфлікти та недомовленості. Шлюбні відносини між сторонами припинено, спільне господарство не ведеться. Загальна декларація прав людини у ч. 2 ст. 16 містить положення, за яким шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються, а за ст. 23 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, жоден шлюб не може бути укладений без вільної і цілковитої згоди тих, що одружуються. За аналогією можливо зробити висновок, що й подальше існування сім`ї як добровільного союзу у разі відсутності добровільної згоди чоловіка чи жінки на такий союз - сім`ю - шлюб, не може мати місце, а також, приймаючи бажання й право одного з них розірвати шлюб не може бути незаконно порушене або одного з подружжя не можливо насильно, без його волі змусити перебувати у таких зареєстрованих як шлюб відносинах. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу, тобто наявність вільної згоди, - це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання. Відповідно до ст. 51 Конституції України та ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. За ч. 3 ст. 109 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Як роз`яснено у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їхніх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. З урахуванням викладеного, суд вважає, що між сторонами склалися відносини, при яких збереження сім`ї неможливо, позивач наполягає на розірванні шлюбу, їх подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б її інтересам, як це передбачено ст. 112 Сімейного Кодексу України, тому шлюб між сторонами носить формальний характер і підлягає розірванню. За таких обставин суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя суперечить інтересам сторін та унеможливлює їх примирення. Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів справи суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог у повному обсязі. Спорів з приводу розподілу спільного майна подружжя та або визначення місця проживання дитини, під час розгляду справи заявлено не було. Позивачем не заявлено вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача витрат зі сплати судового збору, а відтак судом не вирішується питання щодо стягнення судового збору на користь позивача.

Outcome: approved