Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-29 00:00:00

У червні 2024 року позивач Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація звернулось до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить виселити відповідача з квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення та стягнути судові витрати. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що згідно з розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» затверджено перелік підприємств, установ та організацій, майно яких передається до сфери управління районних в місті Києві державних адміністрацій, згідно з додатком 1-10 до цього розпорядження (додаток 8). Так, пунктом 918 додатку 10 таблиці будинок [ADDRESS] передано до сфери управління Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації. Відповідно до розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 09.02.2011 № 80 «Про закріплення майна за Комунальним підприємством «Керуюча компанія по утриманню житлового фонду Шевченківського району міста Києва» (в редакції розпорядження від 30.12.2016 № 801) житловий будинок, розміщений за адресою: [ADDRESS] належить до сфери управління Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва» та перебуває на його балансовому утриманні. Шевченківською районною в місті Києві державною адміністрацією встановлено факт проживання Відповідача в квартирі [ADDRESS] . Однак, позивач вказує, що відповідач [PERSON] самовільно проживає у квартирі [ADDRESS] , не маючи на це правових підстав, ордера на вселення та проживання йому не видавався, а тому вимушені звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Ухвалою суду від 13.06.2024 р. відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити у повному обсязі з підстав, що викладені у ньому. Відповідач у підготовчому судовому засіданні не заперечував проти задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому судовому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтею 206 цього Кодексу. Суд враховуючи, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, враховуючи що визнання позову відповідачами не суперечить встановленим обставинам по справі дійшов висновку про задоволення заявлених позовних вимог в повному обсязі з наступних підстав. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація є органом державної влади, що діє згідно з Законом України «Про місцеві державні адміністрації» та реалізує окремі делеговані йому повноваження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), визначені розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради - Київської міської державної адміністрації № 121 від 31.01.2011 «Про реалізацію районними в місті Києві державними адміністраціями окремих повноважень». Згідно з розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» затверджено перелік підприємств, установ та організацій, майно яких передається до сфери управління районних в місті Києві державних адміністрацій, згідно з додатком 1-10 до цього розпорядження. Так, пунктом 918 додатку 10 таблиці будинок [ADDRESS] передано до сфери управління Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації. Відповідно до розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 09.02.2011 № 80 «Про закріплення майна за Комунальним підприємством «Керуюча компанія по утриманню житлового фонду Шевченківського району міста Києва» (в редакції розпорядження від 30.12.2016 № 801) житловий будинок, розміщений за адресою: [ADDRESS] належить до сфери управління Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва» та перебуває на його балансовому утриманні. Шевченківською районною в місті Києві державною адміністрацією встановлено факт проживання [PERSON] в квартирі [ADDRESS] . 02.07.2018 року відповідачем, [PERSON] , була подана позовна заява до Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, Комунального підприємства «Керуюча компанія по утриманню житлового фонду Шевченківського району» про визнання наймачем житлового приміщення квартири [ADDRESS] та визнання права на користування житловим приміщенням. Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 19.11.2018 № 761/24551/18 позов [PERSON] залишено без задоволення, так як стороною позивача не доведено, що він має правові підстави на проживання у житловому приміщенні в квартирі [ADDRESS] . Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19.11.2018 № 761/24551/18 в апеляційній та касаційній інстанції не оскаржувалось. Відповідно до положення ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У вказаній квартирі Відповідач не зареєстрований, квартира не приватизована, особовий рахунок відкрито згідно ордеру № 110 від 10.01.1990, який є єдиною підставою для вселення в жиле приміщення. Даний ордер був виписаний на [PERSON] , яка померла (факт встановлений рішенням суду від 19.11.2018 по справі № 761/24551/18). Згідно інформації, наданої відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, [PERSON] за вказаною адресою не зареєстрований, а зареєстрована померла [PERSON] , лист від 13.03.2024 № 50/193 Згідно інформації, наданої відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації гр. [PERSON] , [INFO] , знята з реєстрації місця проживання за вищевказаною адресою у зв`язку зі смертю з 08.06.2018 року на підставі листа Київського відділу державної реєстрації смерті від 02.05.2024 № 1266/33.12-58 Згідно інформації, наданої Відділом (орган) приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації квартира [ADDRESS] не приватизована. Отже, судом установлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві комунальної власності територіальної громада міста Києва. Суду не надано даних, що спірна квартири перебуває у приватній власності. Комунальним підприємством «Керуюча компанія по утриманню житлового фонду Шевченківського району міста Києва», а саме управителем мікрорайону «Діброва» Паламарчуком В.І. , складено акт від 13.03.2024, виявивши, що [PERSON] самовільно зайняв житлове приміщення у квартири [ADDRESS] і. Відповідно до п.п. 1 п. а ч. 1 ст. 29 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження, а саме управління в межах, визначених радою, майном, що належить до комунальної власності відповідних територіальних громад. Статтями 317, 319, 321, 327 Цивільного кодексу України передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження майном та використовувати ці права на свій розсуд. Право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У комунальної власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді, а управління цим майном здійснює безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Судом установлено, що спірна квартира не приватизована та належить на праві комунальної власності територіальній громаді міста Києва. Рішення щодо надання відповідачу [PERSON] , спірного жилого приміщення не приймалось. Між позивачем та відповідачем відсутні будь-які договірні відносини з приводу спірного житла - квартири [ADDRESS] і. Також не видавався відповідачу ордер на вказану квартиру, який відповідно до вимог ст. 58 Житлового кодексу Української РСР є єдиною підставою для заселення в надане жиле приміщення. Відтак, слід вважати, що відповідач самовільно зайняв спірне вказане житло. Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За приписами ч.1 ст. 58 Житлового кодексу Української РСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Відповідно до ст.61 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється за договором найму жилого приміщення, який укладається на підставі ордера на жиле приміщення. Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом. За змістом ч.3 ст. 116 ЖК Української РСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідного ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 12 травня 2020 при розгляді справи № 463/4385/15. Під час розгляду даної справи встановлено, що ордер відповідачу не видавався, договір найму жилого приміщення укладений не був, спірне приміщення ним використовується самовільно, жодних документів (ордеру, рішення виконавчого комітету міської ради та інш.), які можуть бути підставою для використання ним спірного житлового приміщення, суду не представлено. Також не здобуто даних про те, що відповідач вселився у спірну квартиру як член сім`ї наймача. Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Європейський суд з прав людини вказує, що при розгляді справ про виселення національні суди повинні проаналізувати пропорційність такого заходу (справа «Дакус проти України» рішення 14 грудня 2017 року; справа «Кривіцька та Кривіцький проти України», рішення від 02 грудня 2010 року). Суд, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини та встановлених обставин справи, які підтверджено її матеріалами, дійшов висновку про відсутність порушення гарантованого статтею 8 Конвенції права відповідача на спірне житло, оскільки наявність у нього права користування спірним житлом або обов`язок держави на забезпечення їх таким житлом законом не передбачено. Відтак, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку про те, що відповідач не набув права користування спірним житловим приміщенням. Відповідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Враховуючи викладені обставини в їх сукупності, аналізуючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, про обґрунтованість вимог позивача в частині виселення відповідача без надання іншого жилого приміщення, оскільки відсутні будь-які правові підстави і докази на підтвердження правомірності зайняття ним спірної квартири. Відповідно до положення ст.141 ЦПК України, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача судового збору у сумі 3 028,00 грн., який було сплачено позивачем при зверненні до суду.

Outcome: approved