Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-05 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 13.03.2024р. надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на 1/3 частину квартири та визнання права власності на 2/3 частини квартири в порядку спадкування за законом (позовна заява була сформована в системі «Електронний суд»). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.03.2024р. головуючою у справі визначена суддя Ткаченко Н.В. (а.с.№1 т. № 1). Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 14.03.2024р. позивачці було відмовлено у звільненні, відстроченні/розстроченні сплати судового збору та позовна заява була залишена без руху, позивачці надано строк для усунення недоліків (а.с.№ 88 т. № 1). 22.03.2024р. представником позивачки - адвокатом Войновою Н.В. (діє на підставі ордеру від 09.12.2023р. - а.с. № 100 т. № 1) недоліки позовної заяви усунуті (а.с. № 91-95, 2 т. № 1). Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 22.03.2024р. було відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання (а.с. №112 т. № 1). 28.05.2024р. представником позивачки - адвокатом Войновою Н.В. було подано уточнену позовну заяву, якою змінено частки у праві власності на квартиру та в якості співвідповідача залучено Маріупольську міську раду Донецької області (а.с.№138-147 т. № 1). В обґрунтування позовних вимог в уточненій редакції від 28.05.2024р. представник позивачки посилалася на те, що квартира [ADDRESS] належала на праві позивачці та її батькам - [PERSON] та [PERSON] . Мати позивачки померла [INFO] , а батько - 26.10.2011р. Після смерті матері позивачки спадщину фактично прийняли її чоловік та донька (позивачка), оскільки на момент смерті були зареєстровані зі спадкодавицею. Відповідачка [PERSON] , будучи спадкоємицею першої черги спадкування, після смерті батьків [PERSON] та [PERSON] із заявами про прийняття спадщини у встановлений строк не зверталася. Звернувшись до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, позивачка отримала відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки у неї були відсутні правовстановлюючі документи. Через військову агресію Російської Федерації правовстановлюючі документи у позивачки відсутні, а тому її представник просила визнати за [PERSON] право власності на спадкове майно, а саме частину трикімнатної квартири [ADDRESS] , житловою площею 35,7 кв.м., загальною площею 53,6 кв.м., в порядку спадкування за законом після смерті батька - [PERSON] , який помер [INFO] , визнати за [PERSON] право власності на спадкове майно, а саме 1/6 частину трикімнатної квартири [ADDRESS] , житловою площею 35,7 кв.м., загальною площею 53,6 кв.м., в порядку спадкування за законом після смерті матері - [PERSON] , яка померла [INFO] , а також визнати за [PERSON] право власності на 2/6 частини трикімнатної квартири [ADDRESS] , житловою площею 35,7 кв.м., загальною площею 53,6 кв.м., у зв`язку з втратою оригіналів правоустановлюючих документів на квартиру і неможливістю їх відновлення у позасудовому порядку (а.с. № 138-147 т. № 1). Підготовче засідання у справі у відповідності до положень ст. 197, ч.3 п.2 ст. 200 ЦПК України було проведено 03.07.2024р. та справу призначено для судового розгляду (а.с. №18 т. № 2). Сторони (їх представники) в судові засідання по справі, які призначалися судом на 22.07.2024р. та 06.08.2024р., не з`явилися, про дату розгляду справи були повідомлені належним чином, у справі наявні підтвердження (а.с. № 19-31, 50-62, 67-68 т. № 2). Позивачка та представник позивачки - адвокат Войнова Н.В. 08.07.2024р. на е/пошту суду направили заяви, в яких підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити в повному обсязі. Також представник позивачки в своїй заяві зазначила, що позивачка не наполягає на стягненні з відповідачів на свою користь понесених нею судових витрат (а.с. № 42, 43 т. № 2). 31.07.2024р. в системі «Електронний суд» від представника відповідача - Маріупольської міської ради Донецької області - Бастриги С.М. (діє на підставі довіреності від 25.11.2021р. - а.с. № 64 т. № 2) надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника відповідача. В цій заяві представник відповідача також зазначив, що відповідач не буде користуватися правом подачі відзиву на позов, отже просив ухвалити рішення суду на підставі наявних у справі доказів та згідно вимог діючого законодавства. Відповідачки [PERSON] та [PERSON] 09.07.2024р. на е/пошту суду направили заяви, в яких зазначили, що вони не заперечують проти задоволення позовних вимог та просили справу розглядати за їх відсутності (а.с. № 36, 37 т. № 2). З урахуванням заяв сторін (їх представників), суд у відповідності до положень ст.223, ч.2 ст.247 ЦПК України ухвалив рішення в судовому засіданні 06.08.2024р. за відсутності обох сторін (їх представників) та без фіксації судового процесу технічними засобами. Суд, вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази за принципами ст. 89 ЦПК України у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є доньками [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується наданими копіями свідоцтв про народження, виданих Жовтневим райбюро ЗАГС м. Жданова Донецької області, серія [NUMBER] та [NUMBER] (а.с.№30, 31 т.№1), свідоцтвом про укладення позивачкою шлюбу, зареєстрованого у відділі ЗАГС Приморського райвиконкому м. Маріуполя , актовий запис № 130 від 25.02.1993р. (а.с.№32 т.№1) та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища [PERSON] (а.с.№59 т.№1). [PERSON] на підставі контрольного талону до ордеру № 2724 від 09.06.1971р. була передана в користування квартира [ADDRESS] на родину з п`яти осіб (а.с.№36 т.№1). Як вбачається з копії технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] станом на листопад 1994р. власниками зазначені наступні особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.№37 т.№1). Разом з тим, відповідно до договору про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території від 16.11.1994р., власником квартири вказаний саме [PERSON] , на підставі розпорядження від 17.11.1994р. по реєстру № 26701, який має родину з чотирьох осіб (а.с.№33-35 т. № 1). З копії паспорту позивачки, який виданий Жовтневим РВ Маріупольського МУ УМВС України в Донецькій області від 27.06.1996р. вбачається, що позивачка станом на 19.07.1996р. була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] та згідно відмітки у розділі «Особливі відмітки» право на приватизацію нею було реалізовано 26.12.1996р. (а.с.№53). З 10.07.2001р. позивачка була зареєстрована за адресою : [ADDRESS] (а.с.№ 186 т.№1). Згідно відповіді ГУ ДМУ України в Донецькій області від 10.05.2024р. за обліками РТГ ІП «Реєстрація місця проживання» ЄІАС УМП ДМС України [PERSON] значиться зареєстрованою за адресою : [ADDRESS] (а.с.№191 -192 т.№1). Реєстрація [PERSON] за вищевказаною адресою з 10.07.2001р. також підтверджена витягом з реєстру територіальної громади (а.с.№203 т.№1). У [PERSON] в копії паспорту, який виданий 24.06.2009р. Жовтневим РВ Маріупольського МУ ГУМВС України в Донецькій області також міститься позначка про реєстрацію за адресою: [ADDRESS] з 10.07.2001р. (а.с.№207 т.№1) та аналогічна інформація міститься у витягу з реєстру територіальної громади (а.с.№202 т.№1). Отримані представником позивачки - адвокатом Войновою Н.В. відповіді щодо реєстрації позивачки в більш ранній час (станом на 1994р., на момент приватизації квартири) не підтверджують цього факту, оскільки в реєстрі Маріупольської міської територіальної громади наявна лише інформація про реєстрацію в 2001р., а архівні дані та картотека зареєстрованих осіб залишилась на тимчасово окупованій території та перевірити паперові носії інформації не має можливості (а.с.№208-209 т.№1). З копії паспорту [PERSON] , який виданий 11.04.2000р. вбачається, що з 02.06.1995р. остання зареєстрована за адресою: : [ADDRESS] (а.с.№243-245 т.№1). Доказів того, що мати позивачки - [PERSON] на момент приватизації квартири була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , суду також не надано (копії паспорту, довідки про реєстрацію тощо). Мати позивачки - [PERSON] померла [INFO] , про що Жовтневим відділом ДРАЦС Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області було видано свідоцтво про смерть, актовий запис № 2431 від 27.12.1999р. (а.с. № 29 т. № 1). Батько позивачки - [PERSON] помер [INFO] , про що Жовтневим відділом ДРАЦС Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області було видано свідоцтво про смерть, актовий запис № 1910 від 26.10.2011р. (а.с. № 29 т. № 1). 31.10.2023р. приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пахниць Н.В. прийняла постанову про відмову у видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину після смерті батьків через відсутність правовстановлюючих документів (а.с.№19-22 т.№1). Зокрема, у постанові приватного нотаріуса зазначено, що за Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з Реєстру прав власності на нерухоме майно, з Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відомості про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] відсутні (а.с.№20 т.№1). Відповідно до ч. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України, в редакції від 16.01.2003р., який набрав чинності 01.01.2004р., Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правовідносини по спадкуванню після смерті матері позивачки - [PERSON] , яка померла [INFO] , регулюються нормами ЦК УРСР, в редакції 1963р., оскільки виникли до набрання 01.01.2004р. чинності ЦК України, в редакції від 16.01.2003р., а правовідносини по спадкуванню після смерті батька позивачки - [PERSON] , який помер [INFO] , врегульовані нормами ЦК України, в редакції від 16.01.2003р., який набрав чинності 01.01.2004р. Відповідно до ст. 529 ЦК України (в редакції 1963р.) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Частиною 1 ст. 549 ЦК України (в редакції 1963р.) встановлено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив у керування або володіння спадковим майном і якщо він подав до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. В п. 9 Листа ВССУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» судам роз`яснено, що якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, факту прийняття спадщини відповідно до ст. 549 ЦК України. Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Належність, допустимість та достатність доказів визначена ст.ст. 77-78, 80 ЦПК України. Позивачкою та її представником під час розгляду справи не надано жодних належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження того, що мати позивачки [PERSON] була співвласницею квартири [ADDRESS] та позивачка у встановлений законом (станом на 27.12.1999р.) шестимісячний строк звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Так само, позивачкою не доведено, що станом на 1999р. вона прийняла спадщину шляхом фактичного вступу в управління спадковим майном, адже на момент смерті матері відомості про реєстрацію та проживання позивачки разом з матір`ю за однією адресою відсутні та не доведені під час розгляду цивільної справи. Надана АТ КБ «ПриватБанк» роздруківка про оплату платежів за утримання житла стосується періоду 2020р. - 2021р. (а.с.№ 41-47 т.№1), а тому не може свідчити, що позивачка фактично вступила в управління спадковим майном після смерті матері. Таким чином, в задоволенні позовних вимог в частині визнання за [PERSON] права власності на 1/6 частину квартири після смерті матері [PERSON] слід відмовити. Відповідно до ст.ст. 1216, 1217 ЦК України, в редакції від 16.01.2003р., який набрав чинності 01.01.2004р., спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч.1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Єдиним беззаперечним доказом того, що батько позивачки [PERSON] був одноосібним власником квартири [ADDRESS] є договір про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території від 16.11.1994р., в якому зазначено, що договір укладається з власником квартири - [PERSON] , квартира зареєстрована за останнім, як приватна власність в підприємстві «Жилищник» по реєстру 26701 від 17.11.1994р., на підставі розпорядження. Також в договорі зазначено, що в квартирі власника проживає 4 особи (а.с.№33 т. № 1). 30.10.2023р. позивачка звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пахниць Н.В. із заявою про прийняття спадщини в тому числі після смерті свого батька (спадкова справа № 27/2023 згідно витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі - а.с.№23 т.№1) та отримала відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність правовстановлюючого документу. На момент смерті батька 26.10.2011р. позивачка була зареєстрована та фактично проживала з ним за однією адресою, що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади (а.с.№203 т.№1). Інша спадкоємиця першої черги - [PERSON] , будучи повідомленою про дату та час розгляду справи, в наданій суду заяві не надала доказів того, що у встановлений законом шестимісячний строк зверталася із заявою про прийняття спадщини після смерті батька (а.с.№37 т.№2). Отже, єдиною спадкоємицею після смерті батька, яка у встановлений законом строк звернулася із заявою про прийняття спадщини є позивачка [PERSON] , втім вона не може отримати свідоцтво про право на спадщину за законом через відсутність правовстановлюючого документу. Приймаючи до уваги, що з поданих позивачкою доказів вбачається, що батько позивачки - [PERSON] був одноосібним власником [ADDRESS] та позивачка позбавлена можливості отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за законом, суд вважає необхідним, визнати за позивачкою право власності на спадкове майно - трикімнатну квартиру [ADDRESS] , житловою площею 35,7 кв.м., загальною площею 53,6 кв.м., в порядку спадкування за законом після смерті її батька - [PERSON] , який помер [INFO] . В частині позовних вимог про визнання за позивачкою права власності на 2/6 частини квартири у зв`язку із втратою оригіналу правовстановлюючого документу, слід відмовити з огляду на те, що позивачкою не доведено факт прийняття участі 17.11.1994р. в приватизації квартири [ADDRESS] . Так, з копії паспорту позивачки та з доданих до нього документів не вбачається, що станом на 17.11.1994р. вона була зареєстрована у квартирі [ADDRESS] . Окрім того, з копії паспорту вбачається, що право на приватизацію позивачкою було реалізовано 26.12.1996р., що значно пізніше, ніж зазначено набуття права власності її батьком 17.11.1994р. Підводячи підсумок викладеному, суд вважає необхідним частково задовольнити позовні вимоги [PERSON] та визнати за [PERSON] право власності на спадкове майно - трикімнатну квартиру [ADDRESS] , житловою площею 35,7 кв.м., загальною площею 53,6 кв.м., в порядку спадкування за законом після смерті її батька - [PERSON] , який помер [INFO] . Обговорюючи питання розподілу судових витрат на підставі ст.141 ЦПК України, приймаючи до уваги, що позовні вимоги задоволені та в заяві до суду від 08.07.2024р., яка надійшла в системі «Електронний суд» (а.с № 32 т. № 2), представник позивачки не наполягала на стягненні з відповідачів на користь позивачки понесених судових витрат по оплаті судового збору та витрат на професійну правничу допомогу, судові витрати, які понесені позивачкою по цій справі відносяться на її рахунок. На підставі викладеного,

Outcome: partial