Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-29 00:00:00

[PERSON] від імені якого діє [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення її батьківських прав відносно сина - [PERSON] , [INFO] (надалі - Дитина). Третьою особою по справі зазначено Виконавчий комітет Мукачівської міської ради. Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про те, що на підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 14.07.2015 року (справа №303/3587/15-ц), шлюб між сторонами було розірвано та стягнуто з [PERSON] аліменти на утримання Дитини. Після розірвання шлюбу Дитина залишилася проживати разом з матір`ю, однак згодом почала проживати з батьком, який займався його вихованням. Наразі позивач призваний на військову службу під час мобілізації, а тому Дитина проживає з бабусею (матір`ю позивача), яка хворіє. Натомість відповідач із сином не спілкується та не бере участі у його вихованні, догляді за ним, а також лікуванні. Таким чином, за доводами позивача, мати повністю відсторонилася від виконання батьківських обов`язків та не заперечує проти позбавлення її батьківських прав, що підтверджується нотаріально засвідченою заявою. Позивач у судове засідання не з`явився, натомість від його представника надійшла заява про розгляд справи за їх з довірителем відсутності, позовні вимоги підтримують та просять їх задоволити. Відповідач у судове засідання також не з`явилася, відзиву на позовну заяву не подала, натомість в матеріалах справи міститься нотаріально засвідчена заява у якій, серед іншого, [PERSON] надала згоду на розгляд справи про позбавлення її материнських (батьківських) прав щодо сина [PERSON] без її присутності. Уповноважений представник третьої особи у судове засідання не з`явилася, попередньо подала до суду висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради, протокол про адміністративне правопорушення про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за частиною перошю ст. 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. 1. Судовим розглядом справи встановлено, що предметом спору, тобто правовим об`єктом з привиду якого виникла конфліктна ситуація між сторонами справи є сімейні правовідносини, пов`язані з виконанням батьківських обов`язків по відношенню до Дитини. В контексті хронології існуванням спірних правовідносин суд наводить наступні обставини справи. Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 14.07.2015 року по справі 303/3587/15-ц (яке набуло законної сили 28.07.2015), у шлюбі в сторін народився син - [PERSON] , [INFO] . На підставі зазначеного рішення суду шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання Дитини (а.с. 8). Позивач є фізичною особою-підприємцем, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця (серія [NUMBER] , дата проведення державної реєстрації 12.06.2007), та податковою декларацією платника єдиного податку фізичної особи-підприємця за 2023 рік (а.с.12-14). Згідно з даними довідки виданої військовою частиною [NUMBER] від 15.04.2024 року №3064, молодший сержант [PERSON] з 23 березня 2024 року перебуває на військовій службі за призовом по мобілізації. Як вбачається з характеристики виданої спеціалізованою загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів №4 м. Мукачева Закарпатської області стосовно учня 6 -Б класу [PERSON] від 02.04.2024 № 01.12/26, Дитина навчається у освітньому закладі з першого класу та зарекомендувала себе як дисциплінований та працелюбний учень. Серед іншого, в характеристиці зазначено про те, що батько бере активну участь у вихованні Дитини та приділяє належну увагу сину, цікавиться його успіхами у навчанні (а.с 18). Також в матеріалах справи міститься характеристика цього ж навчального закладу від 12.04.2024 №01.12/44, в якій зазначено: «зі слів дитини проживає з бабусею та батьком, який займається його вихованням, відвідує батьківські збори, співпрацює з освітнім закладом, цікавиться шкільним життям дитини» (а.с.19). До позову також додано нотаріально засвідчену заяву відповідача від 28 березня 2024 року, зареєстровану в реєстрі за №470, посвідчену приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Герцускі-Торжаш В.Л., у якій вона зазначила, що діючи добровільно, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, повністю усвідомлюючи значення своїх дій, відмовляється від батьківських прав щодо малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] (а.с. 21). Уповноваженим представником третьої особи додатково також було скеровано на електронну адресу суду копію протоколу про адміністративне правопорушення від 19.06 2024 року серії ВАД №544354 про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 184 КУпАП. 29 липня 2024 року від представника позивача через систему «Електронний суд» надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи в якості доказу постанови Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.07.2024 року по справі №303/5434/24. 2. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права». Виходячи з міжнародно-правових зобов`язань держави, положень ст. 8 Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства. Статтею 8 Конвенції передбачено, що: «Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб». Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 7 грудня 2006 року за результатами розгляду справи «Хант проти України» (Заява N 31111/04) (п.п. 54-55) зазначив, що: «між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35 - 36, п. 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків». В іншому своєму рішенні від 18 грудня 2008 року (справа «Савіни проти України», Заява №39948/06, п.п. 47, 48) Європейський суд з прав людини вказав на те, що: «право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., зокрема, рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" (McMichael v. the United Kingdom) від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, N 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві" (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87). Визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (див., наприклад, справи "Кутцнер проти Німеччини" (Kutzner v. Germany), N 46544/99 п. 65, ЄСПЛ 2002-I, та "Зоммерфельд проти Німеччини" (Sommerfeld v. Germany), [GC], N 31871/96, п. 66, ЄСПЛ 2003-VIII). Також, при вирішенні переданого на розгляд суду позову, слід врахувати те, що в Декларації прав дитини, яка проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, одним з принципових положень визначено те, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Дитина для повного гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, що ратифікована постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.91 №789-XII в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім того, в ст. 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-сторони забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. В свою чергу, Конвенцією про контакт з дітьми, яка ратифікована Україною 20 вересня 2006 року (частина перша та друга ст. 4, п. «с» ст.7) передбачено, що дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Забезпечення перед прийняттям рішення наявності достатньої інформації, зокрема від носіїв батьківської відповідальності, для прийняття рішення в найвищих інтересах дитини, і, коли необхідно, одержання додаткової інформації від інших відповідних органів чи осіб. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини (частина перша статті 151 Сімейного кодексу України). Відповідно до частини першої статті 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно з приписами пункту другого частини 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, зокрема якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та/або забезпечення нею здобуття повної загальної середньої освіти. По відношенню до спірної по справі ситуації слід зазначити, що одним з фундаментальних принципів демократичного суспільства є законність, на яку посилається преамбула до Конвенції. Законність передбачає, серед іншого, що втручання з боку виконавчої влади в права осіб повинне бути предметом ефективного контролю. Цей контроль звичайно здійснюється судовою владою (принаймні, в якості останньої інстанції), оскільки судовий контроль надає найкращі гарантії незалежності, неупередженості і належної правової процедури. Демократичне суспільство характеризується плюралізмом, терпимістю, широтою поглядів. Таким чином, держави мають позитивне зобов`язання із забезпечення процедурних гарантій від свавілля як умову обґрунтованості втручання в права, що захищаються статтею 8 Конвенції. Щоб втручання було визнано «необхідним у демократичному суспільстві», воно повинно бути обґрунтовано «гострою соціальною необхідністю». Причини, що наводяться внутрішніми судами для обґрунтування оскаржених заходів, повинні бути достатніми і стосуватися справи. У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору. Відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У поданому суду висновку органу опіки та піклування Виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 24.06.2024 №2161/01-36/42-24 зазначено, що «враховуючи самоусунення матері дитини від виконання батьківських обов`язків стосовно сина, [PERSON] , [INFO] , в частині: виховання, піклування про здоров`я дитини, фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечення необхідного догляду та харчування, спілкування в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення та формування стосунків; матеріального утримання та створення належних умов проживання дитини (не зважаючи на проживання дитини з батьком, останній продовжує сплачувати матері аліменти на його утримання), беручи до уваги відмову матері від прав на сина, притягнення її до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення, зважаючи на думку дитини та рекомендації комісії з питань захисту прав дитини (протокол №11 від 19.06.2024), орган опіки та піклування Мукачівської міської ради вважає доцільним позбавити [PERSON] , [INFO] , місце проживання [ADDRESS] , батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] » (а.с. 42). У протоколі про адміністративне правопорушення від 19.06.2024 року серії ВАД №544354 про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 184 КУпАП зазначено, що [PERSON] ухилилася від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов виховання сина [PERSON] , [INFO] , якого на тривалий час залишає без догляду, вихованням дитини не займається. Як вбачається з даних протоколу, відповідач підтвердила, що «з протоколом ознайомлена та згідна», про що свідчить її підпис. Як вбачається із копії постанови Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 липня 2024 року по справі №303/5434/24, в матеріалах даної справи наявне пояснення правопорушниці [PERSON] від 19.06.2024 року, в якому вона пояснила: «у зв`язку із своєю зайнятістю, дитина дійсно знаходиться під наглядом батька. Я попереджена про належне виховання сина та недопущення вживання алкогольних напоїв в присутності дитини. Мені роз`яснено обов`язок по догляду за сином, як матері та неприпустимості аморальної поведінки». В межах розгляду справи №303/5434/24 судом констатовано, що вина [PERSON] у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП стверджується протоколом про адміністративне правопорушення ВАД №544354 від 19.06.2024 року, копією листа повідомлення служби у справах дітей за №779 від 06.06.2024 року, поясненням правопорушниці, які зазначені в протоколі, рапортом поліцейського Маді Р. І. від 19.06.2024 року, поясненням правопорушниці від 19.06.2024 року. [PERSON] , [INFO] , визнано винною за ч. 1 ст.184 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено на неї адміністративне стягнення у виді попередження. Приймаючи до уваги вищевказані обставини справи на предмет їх відповідності зазначеним судом нормам права, суд приходить до наступних висновків. Згідно зі статтею 166 Сімейного кодексу України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Верховний Суд у постанові від 22.11.2023 року по справі №214/5134/22 виснував, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків. Батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому виникнення між дитиною і матір`ю (батьком) конфлікту чи погіршення їх особистих стосунків, що може мати тимчасовий характер, не є підставою для позбавлення цих прав. Водночас, подана нотаріально засвідчена заява відповідача про те, що вона відмовляється від батьківських прав на дитину, розглядається судом як така, що порушує права та інтереси малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] . а тому не приймається судом, що відповідає правовій позиції Верховного Суду висловленій у постанові від 22.11.2023 року по справі №214/5134/22. Близька за змістом правова позиція була також була сформована у постанові Верховного Суду від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, в якій суд касаційної інстанції зазначив, що заяви відповідачки, в яких вона відмовлялася від батьківських прав на дитину та визнавала позов про позбавлення її батьківських прав, не можуть слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства й не відповідає інтересам дитини. Також Верховний Суд наголосив, що саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 164 СК України для позбавлення батьківських прав. У переданому на розгляд суду позові, позивач пов`язує необхідність позбавлення відповідача батьківських прав з обставинами щодо ухилення її від виконання батьківських обов`язків. Відповідно до вимог статті 81 Цивільного процесуального кодексу України доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення батька батьківських прав, покладено на позивача. По відношенню до наведеного, слід зазначити, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. В межах розгляду даної справи, судом встановлено фактичні дані, які дають підстави вважати, що відповідач умисно та свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків, зокрема, залишає Дитину на тривалий час без догляду, не займається вихованням сина, що є підставою для позбавлення її батьківських прав. Наведене підтверджується даними протоколу про адміністративне правопорушення від 19.06.2024 року серії ВАД №544354, а також копією постанови Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 липня 2024 року по справі №303/5434/24 про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 184 КУпАП. Схожі за змістом правові висновки містяться у постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18. Таким чином, беручи до уваги встановлені за результатами судового розгляду обставини щодо свідомого ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача, поданий висновок органу опіки та піклування Виконавчого комітету Мукачівської міської ради, заяву Дитини (а.с.20), в якій вона підтверджує бажання жити з позивачем, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволення. При вирішенні спору, суд, передусім, виходить з положень частини першої ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради УРСР № 789-ХХІІ від 21 лютого 1991 року, в яких зазначено, що під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Враховуючи наявні у матеріалах справи фактичні дані у їх сукупності та взаємозв`язку, в ситуації, що склалася по справі слід констатувати порушення прав дитини на належне виховання з боку матері та умисне невиконання нею своїх батьківських обов`язків, що не відповідає принципу «якнайкращого забезпечення інтересів дитини» та не сприятиме її духовному, фізичному та соціальному розвитку. По відношенню до цього, необхідно зазначити, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). 3. Питання про розподіл витрат зі сплати судового збору суд вирішує в порядку, передбаченому ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України. На підставі наведеного та

Outcome: approved