Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-29 00:00:00

У березні 2024 року до суду надійшла указана позовна заява, мотивована тим, що з початку 2023 року позивач через мережу Інтернет відшуковував продаж житлового нерухомого майна та приблизно в січні 2023 року знайшов на деяких сайтах інформацію про продаж частини житлового будинку [ADDRESS] , де були вказані контакти ріелтора [PERSON] . Під час зустрічі з власником [PERSON] в січні 2023 року були обговорені всі умови, в тому числі ціну, за яку можна придбати частину будинку. Після цього були зібрані відповідні документи з метою укладення договору купівлі-продажу. В подальшому 17.02.2023 приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В.Я. було посвідчено договір дарування нерухомого майна, а саме 4/100 частин житлового будинку [ADDRESS] . Цього ж дня відповідач отримав від позивача грошові кошти в сумі 6500,00 дол. США, що еквівалентно 260000,00 грн, за відчуження даної частини будинку, що було оформлене як договір дарування. У день оформлення правочину у формі договору дарування нотаріус запропонував позивачу оформити відчуження частини будинку через договір дарування, щоб відповідачу не сплачувати податки і по часу було швидше оформити договір дарування. Після отримання коштів у зазначеному розмірі відповідач власноручно написав позивачу розписку про отримання ним коштів. Отже, оскільки дарувальнику були передані кошти за частину будинку, тому насправді 17.02.2023 між сторонами було укладено договір купівлі-продажу, а посвідчений нотаріально договір є удаваним правочином. Тому позивач просить: 1) визнати договір дарування 4/100 частин житлового будинку [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 17.02.2023 приватним нотаріусом Сєтаком В.Я., удаваним; 2) визнати договір дарування 4/100 частин житлового будинку [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 17.02.2023 приватним нотаріусом Сєтаком В.Я., договором купівлі-продажу; 3) визнати за [PERSON] право власності на 4/100 частин житлового будинку [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~Ухвалою судді Богунського районного суду міста Житомира Семенцової Л.М. від 10.04.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. \~ \~ \~ \~Відзив на позовну заяву від відповідача до суд не надходив. Поряд з тим, ним подано до суду заяву про визнання позову. \~ \~ \~ \~Від третьої особи до суду надійшли пояснення на позовну заяву, в якій, зокрема, вказано, що на виконання вимог Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, він перевіряв дієздатність громадян, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії, - [PERSON] та [PERSON] , на підставі наданих ними документів, передбачених ст. 43 Закону України «Про нотаріат», а також у результаті проведеної розмови, він переконався у їх здатності усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень, а також відповідності волі і волевиявлення осіб щодо її вчинення, а саме укладання договору дарування частини нерухомого майна. На момент посвідчення договору ним встановлені дійсні наміри кожної із сторін договору до вчинення правочину, а також відсутність у них заперечень щодо кожної з умов правочину, про що зазначено в тексті самого правочину та про сторонни свідчать особистими підписами на праочині. При посвідченні ним договору сторонам були роз`яснені положення ст. 27 Закону України «Про нотаріат», згідно якої нотаріус не несе відповідальності у разі, якщо сторони подали неправдиву інформацію щодо будь-якого питання, пов`язаного із вчиненням нотаіальної дії, недійсні та/або підроблені документи, не заявили про відсутність чи наявність осіб, права чи інтереси яких може стосуватися дана нотаріальна дія. Позивач та його представник у судовому засіданні вимоги позову підтримали з викладених у позовній заяві обставин. В останнє судове засідання позивач та його представник не з`явилися, надали до суду заяву про розгляд справи за їхньої відсутності, а також не стягувати з відповідача судові витрати. \~ \~ \~ \~Відповідач та третя особа, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, причин неявки не повідомили та в поданих ними до суду зверненнях просять проводити розгляд справи без їхньої участі. \~ \~ \~ \~Суд, заслухавши позивача та його представника, показання свідків, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до наступного висновку. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що 17.02.2023 між позивачем та відповідачем було укладено та нотаріально посвідчено договір дарування частини нерухомого майна, згідно умов якого [PERSON] безоплатно передав у власність (подарував) 4/100 ід. частин нерухомого майна [ADDRESS] , які [PERSON] прийняв у власність (дар). Договір посвідчено приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В.Я. та зареєстровано в реєстрі за № 1449 (а. с. 6, 7). \~ \~ \~ \~На обґрунтування позовних вимог у позовній заяві вказано про отримання у день укладення договору відповідачем від позивача грошових коштів у сумі 6500,00 дол. США, що еквівалентно 260000,00 грн, за відчуження даної частини будинку та написання відповідачем розписки про отримання коштів, копія якої міститься в матеріалах справи (а. с. 9). Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. За змістом частини першої та другої статті 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України). Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частин третя статті 13 ЦПК України). Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Іншими словами, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України. Зокрема, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (частина перша статті 79 ЦПК України), а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (частина перша статті 82 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини 5 даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Згідно із частиною першою статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Положеннями статті 235 ЦК України визначається, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. У постанові Верховного\~Суду від\~29\~жовтня 2020\~року у\~справі №\~727/11811/18 та постанові Верховного\~Суду України\~від 07\~вересня 2016\~року у\~справі №\~6-1026цс16 викладено правові висновки, відповідно до яких, тлумачення статті 235\~ЦК України свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з вчиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235\~ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. На підтвердження удаваності договору дарування від 17.02.2023 позивачем надано суду копію написаної власноручно відповідачем розписки від 17.02.2023, у якій зазначено, що він отримав від позивача грошові кошти в сумі 6500 дол. США за відчуження частини (4 сотих) домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , вказавши при цьому, що претензій до покупців він не має і не матиме. Факт передачі коштів позивачем відповідачу як між сторонами договору відчуження частини будинку підтверджуються показаннями допитаних у судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON] , які надали показання про те, що вони допомагали обом сторонам договору в його укладенні за видом своєї професійної діяльності та перед укладенням договору позивач повністю розрахувася з відповідачем за придбання житла. За змістом їхніх показань, складність в укладенні саме договору купівлі-продажу полягала в тому, що будинок [ADDRESS] перебуває у власності багатьох співвласників, які мають першочергове право на придбання відчужуваної [PERSON] частини будинку, та від них потрібно було отримати згоду на таке відчуження іншій особі, яка не є співвласником будинку, що викликало труднощі, оскільки деякі з них виїхали з міста, а в інших не було належним чином оформлених документів на будинок, через що простішим було оформлення сааме договору дарування. Показання свідків суд приймає до уваги, так як вони узгоджуються між собою та відповідають матеріалам справи, а отже, є правдивими. Враховуючи визнання відповідачем позову в поданій до суду заяві, яке не суперечить закону і не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб, тому приймається судом, а також оскільки позивачем доведено належними та допустимими доказами обставину передачі коштів відповідачу за придбання ним 4/100\~частин житлового будинку [ADDRESS] , зазначене свідчить про укладення саме договору купівлі-продажу частини будинку, а не договору дарування, так як дарувальнику були передані грошові кошти за відчуження частини будинку, а договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Тобто має місце удаваного правочину, що є підставою для визнання цього правочину недійсним за правилами\~ст. 235 ЦК України, та таким, який приховує інший правочин - договір купівлі-продажу, який насправді вчинили сторони. За правилами абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (с. 392 ЦК України). Як убачається з витягу з державного реєстру речових прав від 17.02.2023, за позивачем зареєстровано право спільної часткової власності на 4/100 частин житлового будинку [ADDRESS] на підставі укладеного 17.02.2023 договору дарування (а. с. 8). Суд не знаходить підстав для задоволення позову в частині визнання за позивачем права власності на 4/100 частин житлового будинку [ADDRESS] з огляду на невстановлення судом обставин, з яких можна б було зробити висновок, що його право власності на належну йому частину будинку порушується, не визнається або оспорюється відповідачем. Тому в цій частині позову вимоги не ґрунтуються на положеннях закону та суд відмовляє в їх задоволенні. \~ \~ \~ \~

Outcome: partial