Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-24 00:00:00

В травні 2024 року представник позивача [PERSON] адвокат Каракой Тетяна Вікторівна звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з цивільним позовом до Білоцерківської міської ради про про визнання права власності на житло. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що [PERSON] є власницею 7/8 частин житлового будинку [ADDRESS] . З метою оформлення права на 1/8 частку у праві власності на житловий будинок [ADDRESS] , яка до даного часу рахується за померлим [INFO] батьком позивача - [PERSON] , позивач 15.02.2023 звернулася до приватного нотаріуса Білоцерківського районного нотаріального округу Дерун К.А. Приватним нотаріусом Дерун К.А. за заявою позивача було заведено спадкову справу № 8/2023, номер у спадковому реєстрі 70269224. В подальшому з метою отримання інформації приватним нотаріусом зроблені запити до КП КОР «Київське БТІ» та Київського обласного державного нотаріального архіву для з`ясування обставин щодо спадкової справи після померлого [INFO] батька позивача - [PERSON] . З`ясувалося, що син [PERSON] - Володимир /Володя/, який проживав на той час в [ADDRESS] , 04.05.1972 подав заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті свого батька - [PERSON] . В зв`язку з наведеним приватним нотаріусом Дерун К.А. 04.08.2023 за № 53/02-14 надано роз`яснення позивачу про відмову у прийнятті заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька - [PERSON] . Таким чином, на даний час позивач позбавлена можливості, крім судового порядку, здійснити захист свого права на майно, яким фактично користується все своє життя і, вважає, що набула право на весь будинок, який перебуває у її володінні, користуванні та розпорядженні з моменту смерті батька у 1971 році. Необхідність оформлення такого права /права на частку у майні, що на даний час зареєстрована за батьком позивача виникла у зв`язку з тим, що позивач звернулася до землевпорядної організації - ПП «Гоесвіт-2012» - для оформлення права власності на земельну ділянку по [ADDRESS] . Представниками землевпорядної організації надана відповідь позивачу від 25.07.2023 № 89 про неможливість оформлення нею права власності на всю ділянку, зайняту домоволодінням [ADDRESS] , оскільки передача у власність їй усієї площі земельної ділянки, на якій знаходиться домоволодіння порушить права усіх його співвласників та суперечитиме вимогам ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК Україні, що встановлюють принцип єдності нерухомості: ділянки та розміщених на ній споруд. Так, прийняття спадщини після померлого у 1971 році [PERSON] здійснювалося на підставі ЦК УРСР в редакції 1963 року і його син - [PERSON] , 1921 року народження, прийняв спадщину, подавши про це відповідну заяву 04.05.1971р. до нотаріальної контори, але ним по теперішній час не було одержано свідоцтво про право на спадщину та не здійснено державну реєстрацію. Позивач зазначає, що утриманням в тому числі частки в розмірі 1/8 житлового будинку по [ADDRESS] займається виключно [PERSON] . Позивач наголошує, що з 1971 року в будинку [ADDRESS] не проживають інші, крім осіб з її сім`ї, та не проживали жодного дня, участі у витратах на утримання спільної з позивачем будинку інші особи не беруть, не здійснюють ні капітальний, ні поточний ремонти у спільній власності та не несуть витрат зі сплати житлово-комунальних послуг. Отже, наведене свідчить про свідоме використання позивачем частки в розмірі 1/8 житлового будинку як власником, виключно нею володіння та користування цим майном. Враховуючи, що позивач добросовісно заволоділа майном і понад 40 років (а за вимогами ЦК України, який поширює інститут набувальної давності з 2001 року, понад 20 років) продовжує відкрито, безперервно володіти та користуватися 1/8 часткою житлового будинку по [ADDRESS] , правомірним є висновок визнати за позивачем право власності за набувальною давністю, оскільки його власник не здійснив належного дооформлення спадкових справ та втратив інтерес до такого майна. З матеріалів спадкової справи Білоцерківської державної нотаріальної контори щодо майна померлого у 1971 році [PERSON] , з листа державного нотаріуса № 43/44 від 24.02.1988р. слідує, що [PERSON] було попереджено про наслідки невиконання пропозиції з оформлення спадкового майна. Враховуючи викладене просила суд, визнати за [PERSON] (адреса: [ADDRESS] , РНОКПП - [NUMBER] ) право власності за набувальною давністю на 1/8 частки в праві власності на будинок (адреса: [ADDRESS] ). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.05.2024 року головуючим суддею визначено суддю Кошеля Б.І. та матеріали передані для розгляду. Ухвалою судді від 21 травня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у зазначеній справі. Постановлено провести розгляд за правилами загального\~ позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 08 липня 2024 року підготовче провадження по справі було закрито та призначено справу до розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явилася, представника не направила, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Судом 22.07.2024 року за вх..№ 39082 отримано заяву, за підписом представника позивача адвоката Каракой Т.В., в якій остання просила розгляд справи проводити у відсутності позивача та представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання представника не направив, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. В матеріалах справи наявна заява за підписом представника відповідача [PERSON] , яка була зареєстрована канцелярією суду 05.06.2024 року за вх..№30699, в якій представник відповідача просила розгляд справи проводити без участі представника Білоцерківської міської ради за наявними матеріалами у справі на розсуд суду. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповіно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Так як сторони\~ в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими та від яких надійшли заяви про розгляд справи у їх відсутність, суд вважає за можливе провести розгляд справи за їх відсутності за наявними матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та надавши їм належну правову оцінку, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлено, що позивач [PERSON] \~ є власницею 7/8 частин житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджуються копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого Білоцерківською державною нотаріальною конторою 08.04.1988 № 2-1289 - щодо 5/8 частки у праві власності; копією свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого Білоцерківською державною нотаріальною конторою 08.04.1988 № 2-1289 - щодо 1/8 частки у праві власності; копією договору дарування, посвідченого Другою Білоцерківською державною нотаріальною конторою 22.12.2007 року за реєстровим номером 1-7241. Позивач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , дата реєстрації 14.10.1965 рік, що підтверджується витягом з реєстру Білоцерківської міської територіальної громади від 30.05.2023 року. Як зазначила позивач, з метою оформлення права на 1/8 частку у праві власності на житловий будинок [ADDRESS] , яка до даного часу рахується за померлим [INFO] батьком позивача - [PERSON] , позивач 15.02.2023 звернулася до приватного нотаріуса Білоцерківського районного нотаріального округу Дерун К.А. Відповідно до витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 15.02.2023 року за №71486294 Приватним нотаріусом Дерун К.А. було заведено спадкову справу № 8/2023, номер у спадковому реєстрі 70269224 щодо майна спадкодавця [PERSON] . Також, судом встановлено, що приватний нотаріус Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Дерун К.А. надала роз`яснення про відмову у прийнятті заяви від 04.08.2023 року за №53/02-14, в якому зазначила, що прийняти до уваги заяву від 04 серпня 2023 року про призначення дати та часу для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на нерухоме майно, яке залишилось після смерті - [PERSON] , померлого [INFO] , не має можливим, в зв`язку з тим, що: 15 лютого 2023 року, до неї [PERSON] , приватного нотаріуса Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області звернулася гр. [PERSON] , [INFO] , з письмовою заявою про фактичне прийняття спадщини після смерті свого батька - [PERSON] , 1896 року народження, померлого [INFO] , так як була зареєстрована з померлим на день його смерті, що підтверджується Витягом з реєстру Білоцерківської міської територіальної громади, виданим Центром надання адміністративних послуг Білоцерківської міської ради Київської області 15 лютого 2023 року, індексний номер витягу: 15.2-03/2994. Наступним повідомила, що відповідно до Інформаційних довідок зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину), виданих 15 лютого 2023 року, за №71485681, та №71485552, за вказаними параметрами запиту інформація щодо заведеної спадкової справи після смерті - [PERSON] (1896 року народження), померлого [INFO] , у Спадковому реєстрі відсутня, тому [PERSON] , приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області, було заведено Спадкову справу №8/2023, номер у спадковому реєстрі: 70269224. Для оформлення спадкових прав на майно, а саме 1/8 частки в праві спільної часткової власності на житловий будинок [ADDRESS] ) та належала [PERSON] (1896 року народження), який помер [INFO] , було подано запити до КП КОР «Київське БТІ» та Київського обласного державного нотаріального архіву для з`ясування обставин щодо спадкової справи після померлого [INFO] батька позивача - [PERSON] .\~ З відповіді Київського обласного державного нотаріального архіву та встановивши коло спадкоємців після смерті [PERSON] , вбачається, що в спадщину вступила та оформила свої спадкові права дочка померлого\~ - [PERSON] та інші спадкоємці. Враховуючи, що спадкова справа після смерті [PERSON] вже була відкрита Білоцерківською державною нотаріальною конторою й передана до Київського державного нотаріального архіву нотаріус повідомила, що не має права видавати будь-які свідоцтва про право на спадщину на пойно, що залишилося після смерті [PERSON] . Судом встановлено, що син [PERSON] - Бабаян Володимир /Володя/, який проживав на той час в [ADDRESS] , 04.05.1972 року подав заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті свого батька - [PERSON] . З листа державного нотаріуса № 43/44 від 24.02.1988 року вбачається, що [PERSON] було попереджено про наслідки невиконання пропозиції з оформлення спадкового майна. Позивач звернулася до землевпорядної організації - ПП «Геосвіт-2012»\~ для оформлення права власності на земельну ділянку по [ADDRESS] та директором землевпорядної організації надана відповідь позивачу від 25.07.2023 року за № 89 про неможливість оформлення нею права власності на всю ділянку, зайняту домоволодінням [ADDRESS] , оскільки передача у власність їй усієї площі земельної ділянки, на якій знаходиться домоволодіння порушить права усіх його співвласників та суперечитиме вимогам ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК Україні, що встановлюють принцип єдності нерухомості: ділянки та розміщених на ній споруд. Також встановлено, що з відповіді ТОВ «Білоцерківвода» від 12.06.2023 року, з відповіді АТ «Київоблгаз» від 22.06.2023 року та відповіді ТОВ «Київська обласна енергопостачальна компанія» від 09.06.2023 року вбачається, що власником особових рахунків комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] . Позивач зазначає, що на даний час позбавлена можливості, крім судового порядку, здійснити захист свого права на майно, яким фактично користується все своє життя і, вважає, що набула право на весь будинок, який перебуває у її володінні, користуванні та розпорядженні з моменту смерті батька у 1971 році. Відповідно до ч. 5 ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно з ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Так, як встановлено судом, прийняття спадщини після померлого у 1971 році [PERSON] здійснювалося на підставі ЦК УРСР в редакції 1963 року і його син - [PERSON] , 1921 року народження, прийняв спадщину, подавши про це відповідну заяву 04.05.1971 року до нотаріальної контори, але ним по теперішній час не було одержано свідоцтво про право на спадщину та не здійснено державну реєстрацію. У листі від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 Верховного Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», зазначено, що при розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК України) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину (ст. 1299 ЦК України), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття "виникнення права на спадщину" та "виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини", і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Особливістю виникнення права власності на нерухоме майно є обов`язкова державна реєстрація такого права. Відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно являється ознакою відсутності самого права на це майно. Згідно ст. 331 Цивільного кодексу України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то право власності виникає з моменту державної реєстрації. Так, у відповідності до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Отже, право власності на нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації такого права. Статтею 1297 ЦК України встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК України) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК України). Якщо спадщина відкрилась у період чинності ЦК УРСР, застосовуванню підлягають норми ЦК УРСР про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на спадщину. Статтею 1297 ЦК України встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК України) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК України). Якщо спадщина відкрилась у період чинності ЦК УРСР, застосовуванню підлягають норми ЦК УРСР про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на спадщину. Стаття 560 ЦК УРСР містила норму про те, що отримання свідоцтва про право на спадщину є правом, а не обов`язком спадкоємця. У відповідності до вимог ст. 548 ЦК УРСР прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Так, у постанові від 22 березня 2023 року у справі № 463/6829/21-ц Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду навів висновок, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є власником із часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають із часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених у главі 29 ЦК України. Як встановлено судом, утриманням в тому числі частки в розмірі 1/8 житлового будинку по [ADDRESS] займається [PERSON] , участі у витратах на утримання спільної з позивачем будинку інші особи не беруть, не здійснюють ні капітальний, ні поточний ремонти у спільній власності та не несуть витрат зі сплати житлово-комунальних послуг. Отже, наведене свідчить про свідоме використання позивачем частки в розмірі 1/8 житлового будинку як власником, виключно нею володіння та користування цим майном. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.09.1997, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За правилом ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно з ст. 13 Конституції України закріплено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. В силу ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірним, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України, а саме: добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом ст. 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Добросовісність заволодіння чужим майном. Заволодіння майном має бути правомірним. Тобто отримання нерухомого майна відбувається на підставах, не заборонених законом, коли набувач не знав і не міг знати, що таке набуття порушує права й інтереси інших осіб. «Добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності» (постанова Верховного Суду від 14.05.2019 р. у справі № 910/17274/17). Відкритість володіння. Особа не повинна приховувати від інших факт перебування майна в неї. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р. № 5 «володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна». Безперервність володіння. Особа володіє об`єктом нерухомості протягом визначеного строку. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абз. 2 ч. 3 ст. 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Сплив установлених строків володіння. Для об`єктів нерухомості - 10 років. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять років із часу спливу позовної давності. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 10.02.2020 р. у справі № 923/82/19, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних вище умов у сукупності. За статтями 335, 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідно до п. 13 Постанови відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.\~\~\~\~\~\~\~ Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 344 ЦК України, відсутність державної реєстрації на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання власності за набувальною давністю. Згідно із п. 14 Постанови рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Відповідно до роз`яснень Міністерства юстиції України від 13.10.2011 «Деякі аспекти набуття права власності на об`єкти безхазяйного нерухомого майна» право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду у випадках, якщо є всі підстави вважати, що власник майна тривалий час не виявляє наміру визнати певну річ своєю, він погодився з її втратою - вона може бути визнана власністю фактичного добросовісного володільця. При цьому добросовісне володіння означає, що особа не знала і не могла знати, що володіє річчю незаконно. Згідно із інформаційним листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2013 року № 24-150/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов`язаних з правом власності в силу набувальної давності, судам слід враховувати, що задоволення вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 344 ЦК України можливе лише за наявності певних умов, а саме: майно може бути об`єктом набувальної давності; добросовісність, відкритість, давність та безперервність володіння; відсутність інших осіб, які претендують на майно; відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. На підставі викладеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності наданих позивачем на підтвердження своїх позовних вимог, враховуючи, що позивач добросовісно заволоділа майном і понад 40 років продовжує відкрито, безперервно володіти та користуватися 1/8 часткою житлового будинку по [ADDRESS] , суд приходить до висновку, що за позивачем необхідно визнати право власності за набувальною давністю, оскільки його власник не здійснив належного дооформлення спадкових справ та втратив інтерес до такого майна, а тому вимоги позивача про визнання за нею право власності за набувальною давністю на 1/8 частки в праві власності на будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Outcome: approved