Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-08 00:00:00

У березні 2024 року представник позивача адвокат Маркова Ю.В. звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із вищевказаною позовною заявою. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що [INFO] померла [PERSON] . За життя [PERSON] склала заповіт, яким належні їй частку домоволодіння [ADDRESS] , заповіла своєму сину позивачу [PERSON] . З метою отримання спадщини позивач звернувся до Другої ДДНК із заявою про прийняття спадщини, де було відкрито спадкову справу № 100/2020. Крім позивача, заяву про прийняття спадщини було подано іншим сином померлої [PERSON] . Після спливу строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, позивач через свого повірителя дружину [PERSON] звернувся до нотаріуса із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Постановою державного нотаріуса Другої ДДНК Матвієнко В.Г. позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом з причини відсутності правовстановлюючих документів на майно. Враховуючи викладене, представник позивача звертається до суду та просить визнати за позивачем право власності на 3/8 частки житлового будинку [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04.04.2024 року відкрито загальне позовне провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська 30.04.2024 року клопотання представника позивача адвоката Маркової Ю.В. про витребування доказів було задоволено, витребувано із Другої дніпровської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи № 100/2020 після смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . 27.05.2024 року на адресу суду із Другої дніпровської державної нотаріальної контори надійшла витребувана спадкова справа. Позивач [PERSON] у підготовче судове засідання не з`явився, натомість його представник адвокат Маркова Ю.В. надала до суду заяву з проханням провести судове засідання за відсутності позивача та його представника, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] надав до суду заяву у якій просив розгляд справи провести за його відсутності, позовні вимоги визнав. Представник Другої дніпровська\~державна нотаріальна\~контора у підготовче судове засідання не з`явився, письмово просив розгляд справи проводити за його відсутності відповідно до вимог чинного законодавства. Зважаючи на те, що від сторін надійшли заяви з проханням провести розгляд справи без їх участі, а від відповідача надійшла заява про визнання позовних вимог, суд вважає можливим провести підготовче засідання та ухвалити у ньому рішення, що відповідає приписам ч. 3 ст. 200 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] (а.с. 9). За життя [PERSON] склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гуніною І.О., яким належні їй частину домоволодіння [ADDRESS] , заповіла [PERSON] (а.с. 10). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованого 28.02.2024 року, [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 1/2 частка домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину від 18.01.1985 року за реєстром № 2-192, зареєстрованого Дніпровським МБТІ 07.06.1985 року та записаного в реєстрову книгу № 434 за реєстровим № 107, а також 1/8 частка зазначеного домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину від 01.08.2023 року, посвідченим державним нотаріусом Другої ДДНК Матвієнко В.Г. за реєстровим № 5-787 (а.с. 15-16). Як вбачається із інформації, яка міститься у відкритому доступі, вулиця Цілинна у місті Дніпрі була перейменована на [ADDRESS] . Постановою державного нотаріуса Другої ДДНК Матвієнко В.Г. позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом з причини відсутності у [PERSON] правовстановлюючих документів на зазначене домоволодіння (а.с. 18). Матеріали справи містять також звіт про оцінку нерухомого майна, а саме домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] (22-45), а також технічний паспорт на вказане домоволодіння (19-21). Як вбачається із матеріалів спадкової справи № 100/2020 після смерті [PERSON] , із заявою про прийняття спадщини від 21.02.2020 року звернувся [PERSON] та 04.03.2020 року [PERSON] . Матеріалами спадкової справи підтверджено, що батьками [PERSON] та [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] . Також, згідно свідоцтва про право на спадщину по закону від 18.01.1985 року, [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності належить по 1/2 частині домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] також належить 1/8 частка зазначеного домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину від 01.08.2023 року, посвідченим державним нотаріусом Другої ДДНК Матвієнко В.Г. за реєстровим № 5-787 (а.с. 72-95). Відмова нотаріуса не припиняє права спадкоємця на отримання спадщини, а його право в такому випадку підлягає судовому захисту. Надаючи правову оцінку фактичним відносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне. Положеннями ст.\~316\~ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.\~321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним (ст. 41 Конституції України). Право власності набувається на підставах, не заборонених законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України). Відповідно до ст.\~1216\~ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За змістом ст.\~1218\~ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, які належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно з ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України). Згідно із ч.ч.1,3,5 ст.\~1268\~ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Статтею 8\~Конституції України визначено, що норми Конституції України є нормами прямої дії; звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Згідно із ч. 1 ст.\~1297\~ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до п. 4.15, 4.18 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Згідно Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~30.05.2008\~року №\~7\~«Про судову\~практику у\~справах про\~спадкування» зазначено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до статті 67\~Закону України\~«Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Відповідно до ст.\~77\~ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 80\~ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно із ч. 6 ст.\~81\~ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд вважає встановленим та доведеним, що позивач [PERSON] правомірно набув право власності на спадкове майно, яке залишилось після смерті його матері, оскільки він є спадкоємцем за заповітом. Позивач, як спадкоємець за заповітом, у встановленому законом строк звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, на підставі якої відкрита спадкова справа, однак не може отримати в нотаріальному порядку свідоцтво про право на спадщину за заповітом у зв`язку з відсутністю у нього правовстановлюючих документів на спадкове нерухоме майно. В листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» має місце роз`яснення щодо розгляду цивільних спорів, зокрема, у випадку неможливості спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. На думку суду, відсутність правовстановлюючого документа на спадкове майно про право власності спадкодавця не позбавляє спадкоємців права на спадщину, оскільки вона належить їм з моменту відкриття спадщини. На підставі вищевикладеного, суд вважає, що позивач позбавлений права в передбаченому законом нотаріальному порядку оформити своє право на спадщину за заповітом, яка залишилась після смерті матері, чим порушується його право власності на спадкове майно. До того ж, відповідачем [PERSON] до суду подано заяву про визнання позову, у якій він зазначив, що позовні вимоги визнає в повному обсязі. Пунктом 1 частини 2 статті 49\~ЦПК України визначено, що відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Положеннями п. 24 ч. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» передбачено, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясовування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до ч. 1 ст.\~206\~ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Частиною 4 вказаної статті визначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом не встановлено обставин, які суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Враховуючи вищевикладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності враховуючи, що судом встановлено порушене право позивача на спадкування, приймаючи визнання відповідачем позову, право позивача підлягає захисту шляхом визнання за ним права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом після смерті матері, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки представник позивача не просила стягнути судові витрати із відповідача, суд вважає за можливе судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 1 211,20 грн. (а.с. 1) покласти на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved