Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-31 00:00:00

Позивач зазначив, що проживав в буд [ADDRESS] , з дружиною [PERSON] . Шлюб вони розірвали, але й після розірвання шлюбу позивач продовжував користуватися житловим приміщенням в цьому будинку. 16.07.2014р. [PERSON] та її матір [PERSON] (колишня теща позивача) склали заповіти, якими на випадок своєї смерті розпорядились належним їм в порядку спадкування майном зазначеним житловий будинком на користь відповідача [PERSON] , рідного брата [PERSON] та сина [PERSON] . В 2018р. [PERSON] та її матір [PERSON] померли, а [PERSON] оформив право власності як спадкоємець за заповітом. Позивач в судовому порядку був виселений з буд [ADDRESS] . 13.01.2021р. [PERSON] продав будинок та земельну ділянку, яка його обслуговує, [PERSON] . Позивач зазначає, що підписи його дружини та тещі на заповітах від 16.07.2014р. виконані не ними. Підпис Ібрагімової не схожий на її підпис, до того ж вона проживала на значній відстані від нотаріальної контори, в якій оформлювала заповіт, а [PERSON] мала покручені хворобою пальці та досить сумнівно, щоб вона могла втримати ручку. На підставі викладеного просить визнати недійсними ці заповіти, скасувати свідоцтва про право на спадщину [PERSON] , визнати недійсним укладений між відповідачами договір купівлі-продажу будинку [ADDRESS] , та скасувати державні реєстрації права власності [PERSON] та [PERSON] . В судовому засіданні уточнив, що ця справа стосується трьох нотаріусів, та її слід розглядати в присутності працівників поліції, проводити допити, примусом доставляти учасників справи в суд, бо нотаріуси не прийдуть самі, вони розуміють свою провину, адже заповіти підробили. Він ходив у їх офіси і вони йому сказали, що зроблять так, як суд вирішить. Його основна мета зараз вселитися у будинок, прописатися там, жити й бути хазяїном, адже він прожив там багато років. Також слід, щоб відповідачі навели порядок у будинку, бо він занедбаний. Слід повернути все його викрадені речі, їх вартість мільйони. Також із будинку викрали меддокументацію заповідачок. Звернув увагу, що вартість будинку в оспорюваному договорі занижена. Зазначив, що право власності на частину будинку [PERSON] вже передав іншій особі. Вказує, що впевнений у відмові у задоволенні позову на 90%, бо в нотаріусів сильна мафія, і буде скаржитись до Європейського суду з прав людини і у Конституційний суд. Відповідач [PERSON] подав заяву про розгляд справи без його участі та відзив (а.с.91-98), яким позов не визнав, зазначивши, що нотаріальні дії з оформлення заповітів проведені належно, і волевиявлення заповідачів відповідали їх внутрішній волі. Права позивача ці заповіти не порушують. Вони складені в 2014р., шлюб заповідачки [PERSON] із позивачем розірваний за ініціативи [PERSON] в 2015р. Спірний будинок успадкований [PERSON] та [PERSON] в 1986р. від третьої особи і не є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] . Після смерті матері та сестри [PERSON] оформив свої спадкові права і продав цей будинок [PERSON] . Позивач вже неодноразово ініціює судові спори з приводу володіння та розпорядження будинком, але йому відмовлено. Відповідач [PERSON] подав відзив (а.с.48-50), яким позов не визнав, зазначивши, що є добросовіснем набувачем будинку. Про оспорювані заповіти, складені в 2014р., позивач був обізнаний, ініціював чисельні судові спори, в тому числі й оспорював заповіти, відтак строк позовної давності пропустив. Треті особи подали заяви про розгляд справи без їх участі, у задоволенні позову просять відмовити за необгрунтованістю. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи та матеріали цивільної справи ЄУН 932/1028/20, дійшов таких висновків. Встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 14.08.1976р. позивач та [PERSON] уклали шлюб (а.с.43). [PERSON] (матір [PERSON] , що сторонами визнається та не оспорюється), та [PERSON] в 1986р. успадкували в рівних частках житловий будинок [ADDRESS] за заповітом [PERSON] (а.с.42). Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26.11.2015р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с.45) 16.07.2014р. [PERSON] та [PERSON] залишили заповіти, якими розпорядились своїм майном на користь [PERSON] (рідного брата і сина відповідно, ступінь споріднення сторонами визнається та не оспорюється) (а.с.24-25). [PERSON] померла [INFO] (а.с.44), [PERSON] 02.08.2018р., і після ї смерті позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину (а.с.23, 47). [PERSON] оформив свої спадкові права і продав житловий будинок [ADDRESS] разом із земельною ділянкою [PERSON] (а.с.17-22). Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Згідно зі статтями 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України). Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України). Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки. Аналіз норм Книги шостої ЦК України свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 12361240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення. Так, у частині першій статті 1257 ЦК України встановлено правило про нікчемність заповіту, складеного з порушенням вимог ЦК України щодо особи заповідача, а також заповіту, складеного з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Зміст частини першої статті 1257 ЦК України у смисловому зв`язку з іншими нормами дає підстави вважати, що порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, зокрема у статтях 12471249, 1253 ЦК України. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 466/9242/21, від 10 квітня 2024 року у справі № 683/1110/21. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Згідно з частиною другою статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Пред`являти позовні вимоги про визнання заповіту недійсним відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України мають право виключно особи, суб`єктивні права яких виникають відповідно до норм книги шостої ЦК України (спадкоємців за законом, спадкоємців за іншим заповітом, відказоодержувачів) та порушені у зв`язку із вчиненням (складанням) недійсного (за їх твердженням) заповіту. Відповідно до вимог частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частинами першою-п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Відповідно до статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (часина перша статті 215 ЦК України). Згідно з частиною другою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У частині першій статті 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). За частиною першою статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (допустимість доказів). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (частина перша статті 79 ЦПК України). Згідно із статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Позивач в обгрунтування своїх доводів стосовно того, що спадкодавці не підписували заповітів в 2014р, жодного доказу не подав, клопотання про проведення почеркознавчого дослідження не заявив, медична документація заповідачок, як-то він сам зазначає, викрадена. Його позиція у справі є його особистими припущеннями, оскільки заповідачки про складання заповітів його не повідомляли. Але в 2015р. у рішенні про розірвання шлюбу між позивачем та його дружиною з ініціативи останньої суд зазначив, що спільне життя сторін не склалося, в сім`ї не було взаєморозуміння, виникають сварки, конфлікти, що призвело до розпаду сім`ї. Є втручання в їх сім`ю родичів відповідача. Разом мешкають, але фактично спільне господарство не ведуть, подружні стосунки припинені давно і тривалий час не підтримуються, сторони мають психологічну несумісність. В силу таких відносин заповідачки (дружина позивача та теща) навряд чи повідомляли б складання заповітів. Також суд враховує, що заповіти були складені в 2014р., заповідачки померли через 3 роки ( [PERSON] ), та через 4 роки ( [PERSON] ), і до дня смерті свого волевиявлення не змінили. Припущення позивача в основу судового рішення покласти не можна. Але якщо це й зробити, то випливає, що позивач буде спадкоємцем четвертої черги за законом, позаяк був зареєстрований разом із спадкодавцями, а відповідач спадкоємцем першої черги (після смерті матері) та другої черги (після смерті сестри), відтак усуне позивача від спадкування. Будинок не є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] , позаяк успадкований в період шлюбу дружиною та тещею позивача, тому позивач не має права на частку подружжя в ньому. Позивач зі спірного будинку виселений постановою Дніпровського апеляційного суду від 31.07.2020р., тобто питання його житлових прав вже вирішено. Відтак порушення прав позивача як спадкоємця, як чоловіка, як мешканця суд в судовому засіданні не встановив, а позивач не довів, хоча таку можливість мав. Він зазначав про те, що вирішує питання поновлення розірваного рішенням суду шлюбу, але рішення набрало законної сили, цей шлюб розірваний 9 років тому, [PERSON] померла [INFO] років тому, і тому доводи позивача в цій частині не мають навіть здорового глузду. Поновити шлюб з покійником неможливо. Відтак у задоволенні позову слід відмовити, оскільки позивачем не доведено, що волевиявлення спадкодавців щодо розпорядження належним їм майном не було вільним та не відповідало їх внутрішній волі, рівно як і порушення його прав оспорюваними правочинами.

Outcome: dismissed