Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-24 00:00:00

у березні 2023 року позивач [PERSON] в особі законного представника [PERSON] , від імені та в інтересах яких діє адвокат Васильєв Є.Є., звернулися до Соснівського районного суду м. Черкаси з вказаним позовом, посилаючись на те, що 20 травня 2016 року неповнолітній [PERSON] , [INFO] , після смерті свого батька - [PERSON] набув у спадщину спадкове майно в частині 1/2 однокімнатної квартири загальною площею 34,7 кв. м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На іншу частину у розмірі 1/2 вказаного спадкового майна було видане свідоцтво про право на спадщину за законом відповідачу - [PERSON] , матері померлого та бабусі неповнолітнього. З моменту набуття спадщини неповнолітнім [PERSON] , його матір`ю [PERSON] , як законним представником, було відкрито особові рахунки та відповідно підписано усі необхідні договори щодо утримання набутого майна та на постачання житлово-комунальних послуг, які забезпечують можливість проживання в зазначеній квартирі і є обов`язковими до укладання з огляду на діюче законодавство України. Однокімнатна квартира загальною площею 34,7 кв. м., яка знаходиться за вказаною адресою: в даний час перебуває у спільній частковій власності у позивача та відповідача. Відповідач набула частину спадкової квартири одночасно з позивачем, проте з моменту набуття права власності і по теперішній час остання добровільно виконувати свої зобов`язання щодо утримання своєї власності відмовляється, жодних грошових коштів за оплату обов`язкових платежів та зборів, які стосуються спільного майна не надавала. Виділення частки відповідача в натурі в окреме жиле приміщення не можливе. Спільне проживання відповідача та позивача, з огляду на взаємовідносини які склалися між ними, не можливе. Таким чином, між позивачем та відповідачем встановлювалися зобов`язальні правовідносини з приводу утримання спільної часткової власності у відповідності до розміру частки кожного. Так, як частки кожного власника є рівними і кожний володіє частиною спільного майна, то і утримувати дане майно співвласники зобов`язані в рівних частинах. Позивач з моменту набуття спадщини на 1/2 частину квартири сплатив, в особі законного представника - матері, на її управління, утримання та збереження суму грошових коштів у розмірі 53498,22 грн., в тому числі: утримання будинку та прибудинкової території - 11400 грн.; централізоване опалення 29699,43 грн.; вивіз сміття - 2887,47 грн.; абонентське обслуговування (гаряча вода) - 210,03 грн.; абонентське обслуговування (холодна вода) - 434,89 грн.; оплата за розподіл газу - 211,31 грн.; оплата (домофон) - 87,60 грн.; внески в ЦО - 170,30 грн.; ГВП 3% річних інфляції - 58,64 грн.; заборгованість за гаряче водопостачання - 7896,37 грн.. Станом на момент складання позову сума заборгованості відповідача перед позивачем за сплаченими платіжками щодо утримання спільного майна складає 26749,11 грн.. Позивач просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітнього сина [PERSON] понесені витрати по утриманню та збереженню спільного майна у розмірі 26749,11 грн.. Ухвалою судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 30 березня 2023 року вказану справу направлено за підсудністю до Голосіївського районного суду м. Києва (а.с. 176-178). Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. від 31 липня 2023 року відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін (а.с. 183-184). В судові засідання 16 листопада 2023 року, 4 квітня 2024 року та 25 липня 2024 року сторони не прибули, про час, день та місце розгляду справи повідомлялися судом у встановленому законом порядку. Представник позивача про причини неявки суд не повідомив. Відповідач про причини неявки суд не повідомила, відзиву на позов не подала, з будь-якими клопотаннями до суду не зверталася. Судова повістка, направлена судом по місцю реєстрації відповідача, повернулася до суду з довідкою, в якій причинами повернення зазначено «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 187, 206). Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, в даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Отже, зважаючи на те, що судом вжито всіх можливих та розумних заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, та неподання у встановлений судом строк заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та/або письмового відзиву на позов, справа вирішується за наявними матеріалами у відповідності з нормою частини п`ятої статті 279 ЦПК України. На підставі викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи, а також суд ухвалив про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин,крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 20 травня 2016 року (а.с. 13) та інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 26 травня 2016 року (а.с. 14) судом встановлено, що квартира [ADDRESS] , загальною площею 34,7 кв. м, житловою площею 16.9 кв. м., на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 20.05.2016, належить в рівних частках, по частині, [PERSON] та [PERSON] .. Як зазначено в позовній заяві, місце проживання [PERSON] зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , а [PERSON] - [ADDRESS] (а. с. 1-9). На підтвердження оплати комунальних послуг позивачем надано копії квитанцій на загальну суму 53498,22 грн. (а.с. 15-169). Відповідно ч.ч.1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Правовідносини з приводу користування та утримання будинком (квартирою), у тому числі тих, що належать громадянам на праві власності, регулюються, зокрема, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку». Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує, а відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Стаття 360 ЦК України передбачає зобов`язання співвласника, відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності, брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном, тобто нести витрати, які є об`єктивно необхідними для підтримання спільного майна у належному стані. Якщо хтось із співвласників відмовиться брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Це, зокрема, витрати, об`єктивно необхідні для належного функціонування спільного майна, тобто для підтримання його технічних, санітарно-гігієнічних, екологічних та естетичних характеристик будинку, які визначають його експлуатаційні якості. При цьому тлумачення вказаної статті свідчить, що управління, утримання та збереження спільного майна не охоплює собою житлово-комунальні послуги. Це зумовлено тим, що житлово-комунальні послуги надаються на підставі договору про надання таких послуг. Більше того, житлово-комунальні послуги надаються не квартирі, як об`єкту права власності, а певному суб`єкту - власнику (співвласнику, наймачу, суб`єкту сервітуту тощо) квартири, який проживає в ній. По своїй суті надання житлово-комунальних послуг направлене на задоволення потреб власника (співвласника, наймача, суб`єкта сервітуту тощо) квартири і споживаються саме відповідним суб`єктом, а не для управління, утримання та збереження квартири, що перебуває в спільній частковій власності. Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 725/3790/16-ц, провадження № 61-11120св18. Як встановлено судом, [PERSON] є власником 1/2 частини вказаної квартири, а тому разом із [PERSON] повинна виконувати обов`язок по утриманню майна згідно своєї частки та нести тягар відповідальності перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними з цим майном. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] у спірній квартирі не мешкає та, відповідно, не користується послугами з газопостачання, водовідведення та водопостачання, постачання електричної енергії, а також вивозу сміття. З рахунків на сплату послуг КП «Київтеплоенерго» та ПрАТ «Київводоканал» вбачається, що у квартирі [ADDRESS] , встановлені квартирні прилади обліку води. Тому в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат на вивіз сміття, абонентське обслуговування гарячої та холодної води, за розподіл газу - слід відмовити. Не підлягають до задоволення також сума заборгованості за гаряче водопостачання в розмірі 7896,37 грн. та 3% річних інфляції за ГВП в розмірі 58,64 грн., оскільки позивачем не зазначено за який період утворилася вказана заборгованість, а в матеріалах справи відсутні докази цього. Утримання будинків і прибудинкових територій полягає у забезпеченні експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством (ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 року). Особливості регулювання правовідносин у сфері теплопостачання (Закон України «Про теплопостачання від 02 червня 2005 року) також свідчить про те, що послуги з постачання теплової енергії спрямовані не тільки на створення необхідних умов для осіб, які проживають у жилих приміщеннях, а і на збереження санітарно-гігієнічних та ергономічних характеристик житла, які визначають його експлуатаційні якості (підтримання теплового режиму, оптимального рівня вологості тощо). Отже, витрати на утримання будинку та прибудинкової території та витрати на опалення житла є об`єктивно необхідними для належного функціонування спільного майна та збереження його експлуатаційних якостей, які відповідно до ст. 360 ЦК України визначаються як витрати на управління, утримання і збереження спільного майна та покладаються на співвласника відповідно до його частки у праві спільної часткової власності. Згідно із положеннями статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Статтею 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. З матеріалів справи вбачається, що позивачем за період з моменту відкриття спадщини за послуги з централізованого опалення сплачено 16932,19 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями (а.с. 21, 23, 24, 28, 29, 31, 32, 38, 41, 50, 53, 54, 58, 65, 78, 81, 87, 90, 111); за послуги з постачання теплової енергії сплачено 3852,29 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями (а.с. 113, 120,129, 134, 141, 148, 154, 164, 165); плату за абонентське обслуговування з постачання теплової енергії в розмірі 372,72 грн. (а.с. 117, 123, 130, 137, 143, 150, 155, 160, 167); за послуги з утримання будинків та прибудинкових територій сплачено 9555,22 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями (а.с. 21, 24, 26, 30, 33, 34, 40, 43, 52, 53, 57, 62, 66, 69, 74, 77, 86, 94, 98, 101, 102, 105, 112, 119, 126, 133, 140, 147, 152, 158, 163, 169); а також сплачено внески ЦО за обслуговування загальнобудинкового лічильника в розмірі 174,30 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями (а.с. 72, 74, 84, 91, 96, 107). В зазначених квитанціях відправником зазначена [PERSON] .. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Оскільки, позивачем за вищевказані послуги перераховано 30886,72 гривень, то відповідач повина відшкодувати позивачу понесені останнім витрати по утриманню майна у сумі 15443,36 грн. (1/2 частка відповідача в спільному майні ). Суд не бере до уваги квитанції про сплату за послугу з централізованого опалення за грудень 2015 року, за січень - березень 2016 року, жовтень - грудень 2018 року та за послугу з утримання будинків та прибудинкових територій за січень 2016, березень - квітень 2016 року, жовтень - грудень 2018 року (а.с. 15-20, 35-37), оскільки із вказаних копій квитанцій неможливо встановити, хто є платником зазначених послуг. Суд також не бере до уваги копії квитанцій від 19.042019 на суму 1528,97 грн., від 20.05.2019 на суму 866,52 грн., від 13.11.2019 на суму 2141,75 грн., оскільки із них неможливо встановити за які саме послуги сплачені вказані кошти, так як отримувачем зазначені кілька організації, які надають різні послуги (а.с. 44, 45, 49). Тому, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача коштів понесених останнім на утримання квартири, а саме за послуги: централізованого опалення, з постачання теплової енергії, з утримання будинків та прибудинкових територій, плату за абонентське обслуговування з постачання теплової енергії та внесків ЦО за обслуговування загальнобудинкового лічильника є цілком обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню у сумі 15443,36 грн.. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] необхідно стягнути на користь держави судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1211,20 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial