Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-06 00:00:00

14.07.2023 [PERSON] звернувся до [PERSON] з позовом, в якому вказує, що [INFO] померла його мати [PERSON] , у зв`язку з чим відкрилася спадщина на все її майно та майнові права. З метою оформлення спадкових прав він звернувся до приватного нотаріуса Цирулик В.В., у зв`язку з чим було заведено спадкову справу. Після цього він дізнався, що його мати 12.04.2023 склала заповіт, посвідчений секретарем Виконавчого комітету Річківської сільської ради, яким належні їй житловий будинок, земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства та для будівництва і обслуговування житлового будинку, розташовані в [ADDRESS] , а також земельну ділянку з кадастровим номером 5920681800:01:002:0402 площею 2,9120 га заповіла [PERSON] . Вважає, що заповіт складений на користь [PERSON] є недійсним, оскільки його мати постійно з 1973 року була зареєстрована та проживала разом з ним у м. Суми, приблизно 7-8.04.2023 вона попросила відвести її до будинку в с. Вири, до якого вона періодично навідувалася для ведення селянського господарства. Через декілька днів перебування в селі, за день до смерті, мати склала заповіт на користь сусідки по вулиці, з якою не спілкувалася, не перебувала в родинних чи дружніх відносинах. Його мати була похилого віку, хворіла, неодноразово стаціонарно лікувалася, зверталася за консультацією до лікаря-психіатра, їй було встановлено діагноз психовегетативний синдром. Все це, а також схожість його прізвища з прізвищем відповідачки могло вплинути на прийняте матір`ю рішення щодо заповіту, а тому в нього є сумніви щодо усвідомлення його матір`ю своїх дій. Крім того, заповіт було посвідчено не за місцем реєстрації заповідача, він не був зареєстрований у реєстрі спадкових справ, а рукописний текст у ньому від імені його матері викликає в нього сумніви. Посилаючись на викладені обставини, [PERSON] просить визнати недійсним заповіт [PERSON] , посвідчений 12.04.2023 секретарем Виконавчого комітету Річківської сільської ради Сумського району Сумської області. Ухвалою судді Білопільського районного суду Сумської області від 18.07.2023 відкрито провадження в справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження. 24.07.2023 до суду надійшов відзив представника відповідачки [PERSON] адвоката Даценка А.М., в якому він просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Зазначив, зокрема, що [PERSON] хоч і була зареєстрована в м. Суми, але більше десяти років проживала в [ADDRESS] , по сусідству з [PERSON] , яка доглядала за нею після того, як позивач привіз її до села помирати. Заповіт останньої складений, посвідчений та зареєстрований у встановленому законом порядку, доказів його недійсності позивачем надано не було. Ухвалою Білопільського районного суду Сумської області від 21.08.2023 за клопотанням представника позивача в справі призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, а провадження в справу зупинене. Ухвалою судді Білопільського районного суду Сумської області від 29.04.2024 провадження в справі відновлене. 28.05.2024 до суду надійшло заперечення представника [PERSON] адвокат Дяченка Ю.В. на відзив представника відповідачки адвоката Даценка А.М., в якому він зазначив, що при складанні заповіту особу [PERSON] було встановлено за ідентифікаційним номером, що суперечить ст. 43 Закону України «Про нотаріат», сама ж [PERSON] у зв`язку з хворобою не усвідомлювала значення своїх дій і не могла керувати ними. З 1973 року остання була зареєстрована в м. Суми, а тому секретар Виконавчого комітету Річківської сільської ради не мала права посвідчувати її заповіт. Посилаючись на викладене адвокат Дяченко Ю.В. просив задовольнити позовні вимоги. Ухвалою Білопільського районного суду Сумської області від 28.05.2024 закрито підготовче провадження в справі та призначено її до розгляду. Ухвалою Білопільського районного суду Сумської області від 01.07.2024 заяву представника позивача [PERSON] про залишення позову без розгляду залишено без розгляду. У судовому засіданні, призначеному на 01.07.202024, були допитані свідки. Оскільки частина свідків не з`явилася, у судовому засіданні була оголошена перерва до 03.07.2024. У судовому засіданні, призначеному на 03.07.202024, були допитані свідки. Оскільки частина свідків не з`явилася, у судовому засіданні була оголошена перерва до 09.07.2024. У судове засідання, призначене на 09.07.2024, позивач і його адвокат не з`явилися, останній подав клопотання про перенесення розгляду справи (а. с. 189). У судовому засіданні були допитані свідки, які з`явилися та за клопотанням адвоката позивача оголошену перерву до 15.07.2024. У судовому засіданні, призначеному на 15.07.2024, суд допитав свідка та за клопотанням представника позивача оголосив перерву до 19.07.2024. У судове засідання, призначене на 19.07.2024, позивач і його адвокат не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином (а. с. 210, 210а). Про причини неявки суд не повідомили, у зв`язку з чим у справі оголошено перерву до 25.07.2024. У судове засідання, призначене на 25.07.2024, позивач і його адвокат не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином (а. с. 215, 218). Позивач подав клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки його адвокат перебуває у відпустці, у зв`язку з чим у справі оголошено перерву до 07.08.2024. У судовому засіданні 07.08.2024 представник позивача адвокат Дяченко Ю.В. заявив клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки він не готовий до дебатів. У задоволенні вказаного клопотання було відмовлено, оскільки чинним ЦПК України не передбачено такої підстави для відкладення розгляду справи. Крім того, суд чотири рази за клопотанням позивача та його представника або у зв`язку з їх неявкою відкладав розгляд справи. Зазначене свідчить про зловживання стороною позивача своїми правами. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Дяченко Ю.В. у судовому засіданні позов підтримали. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, хоча належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи. ЇЇ представник адвокат Даценко А.М. просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник сільської ради, приватний нотаріус Цирулик В.В. у судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи. Подали заяви про розгляд справи без їх участі (а. с. 230, 233). Заслухавши позивача, представників, свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] є сином [PERSON] . Зазначена обставина підтверджується письмовими доказами (а. с. 7, 70 зв.) та показами допитаних у судовому засіданні свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] [PERSON] , [PERSON] . [PERSON] після смерті свого батька [PERSON] оформила спадщину на земельну ділянку з кадастровим номером 5920681800:01:002:0400 площею 3,27 га, розташовану на території Вирівської сільської ради, право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває в колективній власності АПТ ЗТ «Зоря» розміром 3,42 умовних кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), права на пайовий фонд майна КСП «Зоря» розміром 10434 грн або 0,0616%, п`ять грошових вкладів з відсотками (а. с. 19-20). З 14.04.1973 [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , де з 19.04.1978 також зареєстрований позивач (а. с. 72-72 зв.). 12.04.2023 секретарем Виконавчого комітету Річківської сільської ради Сумського району Сумської області [PERSON] посвідчено заповіт від імені [PERSON] (а. с. 47). Заповіт складений загальноприйнятними технічними засобами за допомогою комп`ютерного набору та роздруківки і його текст викладений наступним чином: «Я, [PERSON] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , яка народилася в с. Вири Білопільського району Сумської області та мешкаю за адресою: [ADDRESS] , розуміючи значення своїх дій, добровільно, без будь-якого насильства, примусу, як фізичного, так і морального, на випадок моєї смерті роблю таке розпорядження: житловий будинок з надвірними будівлями, земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства та земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , та земельну ділянку площею 2,9120 га, кадастровий номер земельної ділянки 5920681800:01:002:0402, державний акт серії ЯЛ №910006, заповідаю у власність [PERSON] , [INFO] . Зміст ст. 1234, 1241, 1253, 1254, 1255 Цивільного кодексу України мені секретарем Виконавчого комітету Річківської сільської ради роз`яснено. На прохання заповідача цей заповіт складено за допомогою загальноприйнятих технічних засобів і підписано в двох примірниках, один з яких залишається в справах Річківської сільської ради Сумського району Сумської області, а другий у заповідача». Далі перед підписом заповідача та після нього йде рукописний текст: «мною [PERSON] текст заповиту прочитано вголос и пидписано. «підпис». [PERSON] ». Нижче засвідчувальний напис секретаря Виконавчого комітету Річківської сільської ради Сумського району Сумської області Николенко В.М. скріплений гербовою печаткою, в якому серед іншого зазначено, що заповіт записаний зі слів заповідача [PERSON] та у зв`язку з хворобою власноручно підписаний останньою о 15:15 за адресою: [ADDRESS] , особу заповідача [PERSON] встановлено, дієздатність перевірено. Посвідчення заповіту зареєстровано в реєстрі нотаріальних дій за №49. 12.04.2023 секретар Виконавчого комітету Річківської сільської ради Николенко В.М. сформувала заяву про державну реєстрацію зазначеного заповіту (а. с. 48). [INFO] [PERSON] померла в с. Вири від хронічної серцево-судинної недостатності (а. с. 15 зв. - 16). Як вбачається з копії спадкової справи 18.04.2023 [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу Сумської області Цирулик В.В. із заявою про прийняття спадщини після смерті його матері [PERSON] , у зв`язку з чим було заведено спадкову справу №56/2023 (а. с. 66-77). Інформаційна довідка зі Спадкового реєстру, сформована нотаріусом 18.04.2024, не містила інформації щодо заповітів від імені [PERSON] (а. с. 73). 28.04.2023 Сумською регіональною філією державного підприємства «Національні інформаційні системи» надано витяг про реєстрацію заповіту [PERSON] у Спадковому реєстрі 28.04.2023 (а. с. 49). Таким чином, заява про державну реєстрацію заповіту була сформована в день його посвідчення, тобто 12.04.2023, але станом на день заведення спадкової справи за заявою позивача 18.04.2024 відомості про нього ще не були внесені Сумською регіональною філією ДП «Національні інформаційні системи» до Спадкового реєстру. Це сталося 28.04.2023. 12.06.2023 до приватного нотаріуса Цирулик В.В. звернулася [PERSON] із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] за заповітом від 12.04.2023. У заяві остання зазначила, що [PERSON] проживала за адресою: [ADDRESS] (а. с. 75). Згідно з висновком посмертної судово-психіатричної експертизи від 29.02.2024, проведеної судово-психіатричним експертом Сумської філії судових експертиз ДУ «Інститут судової психіатрії МОЗ України» Одарченко О.П., у момент підписання заповіту, посвідченого 12.04.2023 секретарем Виконавчого комітету Річківської сільської ради Сумського району Сумської області Николенко В.М., зареєстрованого в реєстрі за №49, [PERSON] , [INFO] , виявляла ознаки розладу особистості та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку (переважно судинного генезу) з легкими когнітивними змінами. Діагноз: «Захворювання судин мозку» діагностовано 12.12.2022 лікарем ЗПСЛ. [PERSON] на момент підписання заповіту за своїм психічним станом могла розуміти значення своїх дій і керувати ними (а. с. 89-93). Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Як зазначено в постанові Верховного Суду від 28.07.2021 у справі №127/5690/20 свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені в ст. 1247 ЦК України, згідно з якою заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу) (ст. 1248 ЦК України). Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і в частині 3 ст. 203 ЦК України. Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Зі змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. Форма заповіту передбачає обов`язковість його посвідчення нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251 1252 ЦК України (ч. 3 ст. 1247 ЦК України). Відповідно до ст. 1251 ЦК України якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Аналогічна норма закріплена і в п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про нотаріат». Згідно з п. 1.3 р. І, п. 2.1, 2.3, 2.5, 2.10 р. ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2011 №3306/05, відповідно до статті 7 Закону України «Про нотаріат» посадові особи органів місцевого самоврядування, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються Конституцією України, законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, Міністерства юстиції України та його територіальних органів, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради Автономної Республіки Крим і Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Нотаріальні дії вчиняються в приміщенні органу місцевого самоврядування. В окремих випадках, коли фізична особа не може з`явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості вчинюваної нотаріальної дії, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаним приміщенням. При вчиненні нотаріальної дії посадові особи органів місцевого самоврядування встановлюють особу, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, у порядку, визначеному статтею 43 Закону України «Про нотаріат». При вчиненні нотаріальних дій визначається обсяг цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії, у порядку, встановленому статтею 44 Закону України «Про нотаріат». Тексти нотаріальних документів (свідоцтв, заповітів, заяв, дублікатів нотаріальних документів, засвідчуваних копій (фотокопій) документів і витягів з них) повинні бути написані зрозуміло і чітко, дати, що стосуються змісту свідоцтв, заповітів, заяв, повинні бути позначені хоча б один раз словами. Прізвища, імена та по батькові фізичних осіб, їх місця проживання та реєстраційні\~номери облікових\~карток платників податків за даними Державного реєстру фізичних осіб - платників податків повинні бути написані повністю, а у випадках, передбачених законами, - із зазначенням дати їх народження. Відповідно до ч. 2 ст. 44 Закону України «Про нотаріат» визначення обсягу цивільної дієздатності фізичної особи здійснюється за паспортом громадянина України або іншими документами, передбаченими статтею 43 цього Закону (крім посвідчення водія, особи моряка, особи з інвалідністю чи учасника Другої світової війни, посвідчення, виданого за місцем роботи фізичної особи), які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії. У разі потреби нотаріусу надається довідка про те, що особа не страждає на психічний розлад, який може вплинути на її здатність усвідомлювати свої дії та (або) керувати ними. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що вона працює секретарем Виконавчого комітету Річківської сільської ради. Рішенням сільської ради обов`язок посвідчувати заповіти покладено на неї. Приблизно в квітні 2023 року, точної дати не пам`ятає, [PERSON] неоднократно телефонувала їй та просила поговорити. Знайшовши вільний час, свідок прийшла додому до останньої за адресою: [ADDRESS] , і [PERSON] повідомила, що хоче скласти заповіт на [PERSON] . Свідок пояснила, які потрібно зібрати документи, сплатити державне мито. Для того, що б [PERSON] змогла підготувати проект заповіту, [PERSON] дала необхідні документи. Через декілька днів, свідок знову прийшла додому до [PERSON] з підготовленим бланком заповіту. Особу заповідача вона встановила по паспорту, а реквізити паспорта в заповіті не вказувала, оскільки це не передбачено чинним законодавством. Під час посвідчення заповіту [PERSON] була такою, як завжди, нічого дивного, у тому числі ознак психічного розладу не було. Коли вона принесла заповіт, то [PERSON] сиділа на дивані, упізнала свідка, прочитала заповіт і сказала: «Все так» і підписала його. Сумнівів, що скласти заповіт це воля [PERSON] , у свідка не було. Під час посвідчення заповіту остання дуже скаржилася на рідних. Що стосується доводів представника позивача про те, що секретар виконкому сільської ради не мала права посвідчувати заповіт особи, яка зареєстрована в іншій громаді, а [PERSON] під час складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Недійсність заповіту з мотивів розширювального розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується в ч. 1 ст. 1257 ЦК України, матиме наслідком порушення принципу свободи заповіту. Кваліфікація заповіту як нікчемного з підстав, які не передбачені ані частиною першою статті 1257 ЦК України, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує це вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту, оскільки сталася смерть заповідача. Крім того, визнання заповіту нікчемним без встановлених законом підстав позбавляє особу, яка набула у власність майно в порядку спадкування, права мирного володіння своїм майном (стаття 1 протоколу Першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а в разі, якщо особа мала його набути, то правомірного очікування цього. Вказані висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі №522/9893/17. Слід також звернути увагу на загальнодозвільний підхід у законодавстві щодо можливості особи, яка опинилася в різних життєвих ситуаціях, скласти заповіт, який може бути посвідчений доволі широким і різноманітним колом осіб, зазначених у статті 1252 ЦК України. Призначення цього переконатись у дійсній волі особи, яка складає заповіт, і надати їй можливість її виразити, а особам, до спадкування якими прагнув заповідач, отримати це майно в спадщину. Тому штучно віднаходити причини для того, аби визнати заповіт недійсним, зокрема з тих підстав, що уповноважена особа органу місцевого самоврядування посвідчила заповіт не за місцем проживання заповідача, видається вкрай нерозумним. Не відповідає це і засадам справедливості, адже цим нехтується остання воля заповідача. Викладене дозволяє дійти висновку про юридичну необґрунтованість визнання заповіту недійсним лише в разі його посвідчення уповноваженою особою органу місцевого самоврядування не за місцем проживання заповідача. За відсутності норми, якою передбачався би негативний наслідок за вказаних обставин, у суду немає підстав для визнання заповіту недійсним. Указане не впливає на форму правочину, волевиявлення заповідача і на ті вимоги про порядок його посвідчення, які визначені в ЦК України. Інакший підхід призводить до необґрунтованого покладення відповідальності за порушення уповноваженою особою органу місцевого самоврядування законодавства, яке регулює порядок її діяльності, на заповідача та спадкоємців, які не зобов`язані бути обізнаними з процедурним законодавством, що є порушенням принципу поваги до волі заповідача та обов`язковості її виконання, а також неспівмірним втручанням держави в право спадкоємців за заповітом мирно володіти своїм майном. Крім того, у судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] суду показали, що перед смертю [PERSON] проживала в с. Вири. З урахуванням викладеного, а також того, що уповноважена особа органу місцевого самоврядування заповіт за межами територіальної громади, де вона здійснювала повноваження, не посвідчувала, сама по собі обставина посвідчення уповноваженою особою органу місцевого самоврядування заповіту поза межами територіальної громади, де проживає чи зареєстрований заповідач, не тягне за собою нікчемність заповіту, оскільки законодавець не встановлює вимоги щодо посвідчення заповіту посадовою особою органу місцевого самоврядування за місцем реєстрації заповідача. Саме такі правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 05.04.2023 у справі №709/830/21, від 31.08.2022 у справі №536/2127/18, від 16.08.2022 у справі №338/379/21, від 18.08.2021 у справі №551/335/18. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 18 постанови «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 №7 за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Тобто для визначення тимчасового стану особи, при якому вона внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих станів не може розуміти значення своїх дій та керувати ними в момент вчинення нею правочину, необхідне обов`язкове призначення судово-психіатричної експертизи. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме в момент складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 11.11.2019 у справі №496/4851/14-ц виклав висновок про застосування норми права, відповідно до якого підставою для визнання правочину недійсним згідно з частиною першою статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 13.05.2019 у справі № 372/830/17-ц, від 22.05.2019 у справі №234/9293/14-ц, від 06.02.2020 у справі №495/538/16-ц. Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 89 ЦПК України. Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним з доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (постанова Верховного Суду України від 29.02.2012 у справі №6-9цс12, від 17.09.2014 у справі №6-131цс14). Обов`язковість вимог статті 105 ЦПК України щодо призначення судово-психіатричної експертизи при вирішенні спору про визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України вказує на те, що саме висновок експерта в цьому випадку є належним доказом медичного характеру в розумінні статті 77 ЦПК України. За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). У частині 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Свідок [PERSON] , допитана за клопотанням позивача, у судовому засіданні показала, що [PERSON] була її сусідкою. Остання була сварливою, вміла досягати своєї мети, але ознак психічного розладу в неї не було. Свідок [PERSON] показала, що [PERSON] мала специфічний характер, проте жодних ознак психічного розладу в останньої не було. Свідок [PERSON] показала, що [PERSON] була адекватною жінкою, ознак психічного розладу в неї не було. За останньою доглядала [PERSON] , за що [PERSON] і склала на неї заповіт. Свідок [PERSON] показала, що вона працює на посаді начальника відділення Укрпошти. У зв`язку зі свою посадою, вона постійно приносила пенсію [PERSON] . Остання жила навпроти неї, мала специфічний характер і казала, що любить справедливість. Коли [PERSON] зламала ногу, то поїхала в м. Суми до сина, а коли повернулася, то скаржилася, що посварилася з сином. Вона була дуже ображена на нього. Зі слів [PERSON] свідку відомо про конфлікти з сином, але більше конфліктів було з невісткою. [PERSON] мала скверний характер, але проблем з головою, дивної поведінки тощо в неї було. Таким чином покази свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підтверджуються висновком посмертної судово-психіатричної експертизи від 29.02.2024, відповідно до якого на момент складення заповіту [PERSON] усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними. У той же час покази свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про те, що [PERSON] мала проблеми з психічним здоров`ям, не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, спростовуються висновком посмертної судово-психіатричної експертизи від 29.02.2024 (а. с. 89-93). Крім того, зазначені свідки є близькими родичами позивача, а тому суд вважає їх зацікавленими особами. З огляду на викладене, суд вважає їх покази недопустимими доказами, а тому вони не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог. Свідки [PERSON] , [PERSON] судом не допитувалися, оскільки представник відповідачки адвокат Даценко А.М. від їх допиту відмовився і ця відмова прийнята судом. Таким чином, оспорюваний заповіт відповідає вимогам закону щодо його форми, а саме: він викладений у вигляді письмового документу, підписаний власноруч заповідачем, посвідчений секретарем Виконавчого комітету Річківської сільської ради Сумського району Николенко В.М., у тексті заповіту вказано, що особу заповідача та її дієздатність перевірено, тобто секретарем Виконавчого комітету Річківської сільської ради під час посвідчення заповіту дотримано порядок його посвідчення. Належних і допустимих доказів на підтвердження того, що мати позивача не мала вільного волевиявлення при складанні заповіту через свій психічний стан, суду надано не було. Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що за таких обставин у задоволенні позовних вимог слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed