Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-31 00:00:00

Описова частина Аргументи сторін 11 листопада 2022 року [PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] , треті особи: Служба у справах дітей Одеської міської ради, про визначення місця проживання малолітніх дітей з матір`ю та стягнення аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 7000 грн на кожну дитину щомісячно. В обгрунтування своїх вимог позивачка зазначила, що протягом останнього року (2022) сімейне життя поступово погіршувалося, почастішали непорозуміння та сварки, прояви агресії та психологічного насильства з боку відповідача щодо позивачки, свідками цих подій ставали малолітні діти, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин, спільні діти проживають разом з нею. Позивачкою було подано позов про розірвання шлюбу. Вона неодноразово зверталася до відповідача з проханням матеріально допомагати спільним дітям, фінансово підтримувати їх розвиток, виховання навчання , проте належної допомоги відповідач не надає, у зв`язку з чим вона змушена звернутися до суду за захистом порушених прав. Відповідач не має офіційного працевлаштування в Україні, натомість, він отримує державну допомогу за кордоном, у Німеччині, адже є резидентом цієї країни, тому доцільно просити суд стягувати з нього аліменти на утримання дітей в твердій грошовій формі. 16 січня 2023 року від представника відповідача - адвоката Цибульської О.Ю. надійшов відзив, за змістом якого відповідач з вимогами не згоден повністю, вважає їх необгрунтованими та безпідставними. Відповідач зазначив, що є рішення суду у сімейних справах- Міхельштадт в собі судді дільничного суду, яким вирішено батькові дітей передати виключне право визначення місця проживання дітей, яке було прийнято у зв`язку з порушенням позивачкою зобов`язання, нею незаконно вивезено дітей. На момент подання відзиву проводяться поліцейські оперативно-розшукові заходи щодо матері та дітей відповідно до Шенгенської інформаційної системи. Для реалізації механізму повернення з України своїх дітей громадян ФРН відповідачем подано відповідні заяви в Міністерство юстиції України про сприяння повернення . Позивачка всупереч нормам міжнародного законодавства та законодавства України звернулася до Суворовського районного суду м.Одеси з позовом про визначення місця проживання дітей. В наступних поясненнях представника відповідача зазначалися повідомлення про звернення відповідача до Суворовського районного суду м.Одеси з клопотанням про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, заінтересована особа [PERSON] , а також про звернення з позовом до [PERSON] про забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених в Україну. 08 червня 2023 року через підсистему «Електронний суд» до суду надійшла відповідь на відзив, за змістом якої позивачка вважає міркування та аргументи відповідача необгрунтованими, такими, що суперечать фактичним обставинам , не засновані на законі , не підтверджені доказами. Також зазначила, що малолітні діти за народженням є громадянами України. Для виїзду за кордон України позивачка отримала погодження батька, щодо зазначеного представником відповідача, так званого « судового бар`єру», то для компетентних осіб прикордонного контролю країн Шенгенської зони вищевказане рішення не було підставою для заборони в`їзду дітей у супроводі матері до України. Зазначене ставить під сумнів твердження сторони відповідача щодо незаконного переміщення дітей. Щодо «утримання» дітей, то [PERSON] повернула дітей до місця їх звичного перебування та проживання ,до того ж позивачем було проінформовано консульські органи України та Німеччини,а також органи опіки та піклування Одеської міської ради. Після повномасштабного вторгнення та агресії російської федерації по відношенню до України, вона разом з малолітніми дітьми - [PERSON] та [PERSON] за згодою чоловіка - [PERSON] , посвідченою нотаріально, вимушено покинула м. Одесу, де постійно проживала та звернулася за тимчасовим захистом до компетентних органів Федеративної Республіки Німеччина. Згодом, [PERSON] воз`єднався з родиною у Німеччині, однак,почав поводитися агресивно, провокував конфлікти, застосовував домашнє насильство (фізичне та психологічне) відносно [PERSON] .Свідками застосування насильства нерідко ставали спільні малолітні діти.Це стало причиною неможливості продовження спільного сімейного життя, запорукою якого є любов та довіра. [PERSON] неодноразово інформувала [PERSON] про наміри розірвати шлюб, адже його збереження та спільне проживання ставить під загрозу безпеку та життя її та дітей. Саме тому 01 серпня 2022 року попереднім представником Позивача - адвокатом Бороган В.В. було подано позовну заяву до Суворовського районного суду м. Одеси про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , Вищевказані обставини свідчать про те, що [PERSON] звернулася за захистом своїх порушених прав та законних інтересів у встановлений законом спосіб задля вирішення спірних правовідносин задовго до звернення [PERSON] до суду в Німеччині, тому хронологія подій, описана представником відповідача - адвокатом Цибульською О.В. у відзиві на позовну заяву, з урахуванням вищевикладеного, не відповідає дійсності. [PERSON] , неодноразово інформувала органи поліції та соціальні служби Федеративної Республіки Німеччини та України, щодо загрозливої, агресивної поведінки [PERSON] , який за місцем їх перебування, систематично, вчиняв домашнє насильство, а саме: діяння психологічного, фізичного, економічного насильства, що виражається у наступному: - психологічне насильство - вибив двері до кімнати у стані алкогольного сп`яніння, словесно ображав, використовував нецензурну лексику, принижував, погрожував фізичною розправою, залякував, контролював у пересуванні, забороняв доступ до соціальних мереж - Фейсбук та Інстаграм; - фізичне насильство -штовхав, шарпав за вухо, кидав у [PERSON] різноманітні предмети з метою нанесення їй травм та ушкоджень, обливав фекаліями; - економічне насильство - позбавляв особистих і спільних документів та можливості користуватися ними (свідоцтва про народження дітей, документи на керування транспортним засобом), блокував банківські платіжні картки, кошти, які потребувала позивач та малолітні діти для реалізації базових потреб в харчуванні та лікуванні. На її неодноразові зауваження, прохання [PERSON] не реагував або продовжував вчиняти насильницькі діяння, які фіксував на камеру свого мобільного телефону. Соціальні служби та керівництво навчальних закладів, де перебували їх спільні діти, також були проінформовані щодо фактів систематичного домашнього насильства. Співробітники поліції, психологи, дитячий адвокат приїжджали за місцем перебування родини, проте, ніяких заходів щодо протиправної поведінки [PERSON] , окрім фіксації заяв та бесід, на той час вжито не було. Тому, [PERSON] рятуючи своє життя та життя дітей, змушена була залишити помешкання, адже проживати під постійною загрозою було нестерпно. На сьогоднішній день органами національної поліції Федеративної Республіки Німеччина розслідуються декілька кримінальних справ відносно протиправної поведінки та злочинів, в скоєні яких обвинувачують [PERSON] .. Однак, про ці факти представник відповідача замовчує, як і про те, що у рішенні дільничого суду м.Міхельштадт, на яке сторона відповідача постійно посилається, зокрема зазначено, що діти не можуть бути розлучені з мамою і залишаються проживати з нею - з [PERSON] . Проте, протягом часу з листопада 2022 року по березень 2023 року, [PERSON] жодного разу ні особисто, ні через свого представника не поцікавився долею дітей - не зателефонував дітям, не кажучи вже про обов`язок фінансового утримання дітей. Не зважаючи на воєнне положення та мобілізаційні заходи, які діють на території України, для [PERSON] немає жодних обмежень щодо перетину кордону, адже він є багатодітним батьком і в будь-який момент міг би навідати спільних дітей. Ці обставини свідчать, що відповідач свідомо ухиляється від батьківських обов`язків. 01 травня 2023 року представник третьої особи Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) направила до суду письмові пояснення за змістом яких вважає, що предмет розгляду справи не стосується прав та обов`язків управління. Рух справи в суді 22 листопада 2022 року відкрито провадження у справі та призначено її розгляд за правилами загального позовного провадження. 16 січня 2023 року судом залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Суворовську районну адміністрацію Одеської міської ради в особі органу опіки та піклування. 17 квітня 2023 р. до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору судом залучено Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Одеса). У зв`язку з достроковим закінченнням відрядження судді Херсонського міського суду Херсонської області Кузьміної О.І. до Суворовського районного суду міста Одеси з 10 жовтня 2023 року, на підставі рішенням Вищої ради правосуддя № 89 від 26 вересня 2023 року здійснено повторний автоматизований розподіл справи між суддями . 13 жовтня 2023 р суддею Середою І.В. справу прийнято до провадження та призначено підготовче засідання. 13 грудня 2023 року підготовче провадження у справі закрито, призначено розгляд справи по суті. Пояснення учасників справи в суді В судовому засіданні позивачка та її представниця підтримали позов та зазначені обгрунтування, також повідомили суд, що під час проживання в Німеччині відповідач проявляв до неї агресію, неодноразово принижував її і в присутності дітей. Позивачка постійно знаходилася з дітьми, була обмежена в соціальному спілкуванні, у відповідача були карти, на які нараховувалися кошти допомоги для усієї родини, які він витрачав на власні потреби, в неї не було доступу до рахунків. Він ходив на курси німецької мови, користувався автомобілем відповідач, хоча був позбавлений права керування судом України. Без її відома забрав документи дітей. Ще знаходячись в Німеччині вона звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу. Його поведінка була нестерпною, вчиняв психологічне насилля, в тому числі і по відношенню до її старшого сина від першого шлюбу, який також з ними проживав, тому вона змушена була знайти інше житло і звертатися до поліції. Під час приїзду поліції відповідач намагався виставити її божевільною, коли поліція їхала, то знову все повторювалося. Поліція порушила кримінальне провадження, вона надавала свої пояснення, однак їй довелося повернутися в Україну, щоб не бути поруч з відповідачем. Під час перетину кордону виникли питання у зв`язку з виданим рішенням суду Німеччини, однак згодом після пред`явлення нотаріальної згоди батька на перетин кордону та побачивши реакцію дітей, що вони не хотять повертатися до батька, перешкод для пропуску через кордон вже не було. Діти ще деякий час боялися стукіту у двері, бо думали, що це за ними прийшов батько. Деякий час вона з дітьми ходила до психолога, щоб покращити їх психічний стан. Вона має житло, працює і створила для дітей всі умови для належного їх виховання, навчання та проживання. Крім того, позивачка зазначила, що після подання нею позову відповідач не виходив з нею та дітьми на зв`язок , і не повідомляв про бажання спілкуватися з дітьми. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, про дату та час розгляду справи повідомлялися належним чином, в тому числі через свого представника ( ч.5 ст.130 ЦПК). Раніше в засіданні представник відповідача висловлював заперечення проти позову з посиланням на те, що провадження підлягає закриттю, оскільки дана справа розглядається між тими самими сторонами з того самого предмету і з тих самих підстав, і яка порушена після відкриття провадження у справі в іноземному суді, а також, у зв`язку з наявним рішенням дільничного суду-суду у сімейних справах -Міхельштадт (Німеччина) від 22 лютого 2023 року, яким [PERSON] , як позивачеві та батькові дітей передано виключне право визначення місця проживання дітей. Третя особа Служба у справах дітей Одеської міської ради в засідання свого представника не направила, звернулася з заявою про розгляд справи в їх відсутності . Пересипська (попереднє найменування -Суворовська) районна адміністрація Одеської міської ради в особі органу опіки та піклування надіслала до суду висновок та просила слухати справу у їх відсутність. Представник третьої особи Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) в засідання не прибула, раніше зверталися з клопотанням про розгляд справи в їх відсутності . Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Враховуючи вимоги ст. 223 ЦПК України та ст.6 Конвенції «Про захист прав людини та основних свобод», ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести за відсутності належним чином повідомдених відповідача та його представника. Згідно з вимогами ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Мотивувальна частина Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Сторони знаходилися в зареєстрованому шлюбі з 13 листопада 2020 року, а 18 квітня 2023 р. Суворовським районним судом м.Одеси шлюб розірвано, справа №523/8740/22. Як вбачається із змісту вказаного рішення з позовною заявою про розірвання шлюбу позивачка звернулася 04 серпня 2022 року. Необхідність розірвання шлюбу вона пов`язувала з тим, що протягом останнього часу сімейне життя між ними почало поступово погіршуватися, почастішали непорозуміння та сварки, прояви агресії та психологічного насильства з боку відповідача, свідками яких ставали діти, що призвело до припинення шлюбних відносин, шлюб носить формальний характер, тому, на думку позивачки, надавати час для примирення є недоцільним через неможливість та небажання продовжувати шлюбні стосунки. До лютого 2022 року [PERSON] та [PERSON] ,будучи громадянами України, постійно проживали спільно з дітьми [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] на території України. Як видно з матеріалів справи діти народилися в Україні м.Одеса, є її громадянами від народження, з 21.12.2020р. їх зареєстрована адреса проживання: [ADDRESS] , де вони і на теперішній час проживають спільно з матір`ю [PERSON] . Після початку повномасштабного вторгнення росії на територію України, діти разом зі своєю матір`ю виїхали за кордон. Відповідач 25 лютого 2022 року надав позивачці довіреність на право виїзду дітям за кордон України зі строком дії до 25 лютого 2023 року. Згідно з посвідченнями виданими 09 травня 2022 року Федеральним адміністративним відомством (BVA) Фрідланд діти отримали право на постійне проживання в Німеччині з 2 березня 2022 року і отримали громадянство Німеччини. У справі також наявні відомості щодо набуття громадянства Німеччини відповідачем [PERSON] . Зареєстрована адреса проживання відповідача в Україні: [ADDRESS] . На час розгляду справи відсутні відомості щодо виходу з громадянства України [PERSON] , [PERSON] , а також малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] між [PERSON] та [PERSON] погіршились взаємовідносини, [PERSON] неодноразово скаржилась з приводу вчинення домашнього насилля її чоловіком щодо неї та дітей, що стало приводом для неодноразового виклику поліцейських за їх місцем проживання у Німеччини. 13.09.2022 в справі про батьківські опіку (піклування) ухвалено рішення дільничим судом м. Міхельштадт про встановлення прикордонного бар`єру для дітей: [PERSON] та [PERSON] , у зв`язку з поданою заявою їх батьком, [PERSON] , про побоювання вивезення [PERSON] з постійного місця проживання малолітніх дітей, тобто з ФРН в Україну, проти волі батька (справа № 44 F 498/22 EASO).20.09.2022 [PERSON] через свого адвоката у справі № 44 F 498/22 EASO подала заяву про зняття прикордонного бар`єру з обгрунтуванням того, що вона не збирається залишати територію ФРН. 04.10.2022 до Державної міграційної служби України подано повідомлення від [PERSON] про переїзд вищезазначених осіб на постійне місце проживання в ФРН та отримання громадянства, того ж дня [PERSON] я в Дільничий суд м.Міхельштадт подано заяву про визначення місця проживання дітей з ним в ФРН, у зв`язку з тим, що мати проти волі батька змінила місце проживання дітей. 08 листопада 2022 року рішенням суду у сімейних справах Міхельштадт справа №44 F 655/22 EASO між [PERSON] та [PERSON] затверджено мирову угоду, серед яких затверджено домовленість про те, що батьки дітей згодні з тим, що звичайне місце проживання дітей знаходиться у матері дитини за адресою Фельдбергштрассе 16 63150 Хойзенштамм та погоджено між батьками вказане місце проживання до 31 березня 2023 року. Також погоджено, що [PERSON] зобов`язано утриматися від вивезення дітей за межі Федеративної Республіки Німеччини до 31 березня 2023 р. [PERSON] спільно з дітьми [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , всупереч п. 9 існуючого прикордонного бар`єру, який був встановлений 13.09.2022 р. Дільничим судом м. Michelstadt у справі № 44 F 498/22 EASO, та згоди батька дітей, [PERSON] перетнула кордон 21.11.2022р. Словаччини та України разом з дітьми. 08 грудня 2022 року дільничний суд - суд у сімейних справах- Міхельштадт, справа №44 F 498/22 OV2, прийняв рішення про штраф за порушення зобов`язання. 22 лютого 2023 року дільничний суд - суд у сімейних справах- Міхельштадт, справа №44 F 655/22 EASO в порядку тимчасової ухвали суду вирішив позивачеві та батькові дітей передати виключне право визначення місця проживання дітей. Як вбачається з наданих відомостей відповідач [PERSON] продовжує жити в помешканні, яке компетентні органи ФРН надали [PERSON] , її матері та дітям. [PERSON] особисто отримував (до листопада 2022 року) фінансову допомогу, яку держава виділяла як на спільних дітей, так і на [PERSON] та її неповнолітнього сина від попереднього шлюбу. Залишившись в скрутному становищі, [PERSON] 21.11.2022 разом з малолітніми дітьми [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , повернулася в Україну, маючи діючий нотаріальний дозвіл від [PERSON] .. Як вбачається з довідок Одеського закладу дошкільної освіти «Ясла-садок» №203 від 27.01.2023 року [PERSON] отримала дозвіл Територіального відділу освіти Суворовського району Департаменту освіти та науки Одеської міської ради від 01.09.2022 р №180769 на зарахування у заклад , а [PERSON] знаходиться на обліковому складі закладу з 16.03.2021 року (наказ №39 від 16.03.2021 р) по теперішній час. У 2022-2023 навчальному році зарахований у середню групу № 2 . У зв`язку з оголошенням правового режиму воєнного стану освітній процес тимчасово призупинено з 24.02.2022 р. Згідно з висновком, складеним 15 травня 2023 року, орган опіки та піклування - Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради вважає доцільним визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] [INFO] разом з матір`ю, [PERSON] , [INFO] .. Відповідно до листа Центру соціальних служб Одеської міської ради від 02.03.2023 №04/01-420, фахівцями із соціальної роботи ВСР ЦСС ОМР у Суворовському районі здійснено вихід за місцем проживання матері [PERSON] та її малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] для проведення оцінки потреб сім`ї/особи та складено акт оцінки потреб сім`ї/особи. Відповідно до копії акту оцінки потреб сім`ї/особи, [PERSON] здатна виконувати обов`язки щодо виховання та догляду за дітьми. При відвідуванні родини, фахівцями із соціальної роботи ВСР ЦСС ОМР у Суворовському районі було встановлено, що в сім`ї ще проживає син [PERSON] від першого шлюбу малолітній [PERSON] . Зі слів [PERSON] , вона з дітьми втекла з Федеративної Республіки Німеччини від [PERSON] , так як він вчиняв психологічне насилля та залякував родину. [PERSON] , перебуваючи за кордоном, зверталася до служб, які здійснюють захист прав та інтересів матері та дітей, але допомоги не отримала, тому прийняла рішення повернутися в Україну. Матір`ю, [PERSON] , в інтересах малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] , укладено декларацію від 11.03.2021 № 0001-Х121-31А0 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, з педіатром [PERSON] , в інтересах малолітньої доньки, [PERSON] , [INFO] , укладено декларацію від 11.03.2021№ 0001-1921-31А0 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, з педіатром [PERSON] . Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, [PERSON] є фізичною особою-підприємцем. Відповідно до медичної довідки про проходження обов`язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради, серія 12ЯЯТ № 845464 від 06.02.2023, у [PERSON] , [INFO] , психіатричних протипоказань до роботи не має. Відповідно до сертифікату про проходження профілактичного наркологічного огляду КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради серія 12ЯЯС № 580359 від 07.02.2023, у [PERSON] , [INFO] , ознак наркологічних захворювань не виявлено. Під час перевірки повідомлень відповідача про його звернення до Суворовського районного суду м.Одеси, з`ясовано, що в провадженні суду перебували справи: № 523/10192/23 за клопотанням [PERSON] про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, заінтересована особа [PERSON] , клопотання задоволено, справа витребувана Верховним Судом, касаційна скарга [PERSON] не розглянута, а також справа №523/14982/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених в Україну, в позові відмовлено, триває апеляційне провадження. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. За частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частини першої статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Як закріплено нормами ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За нормами ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Частиною 1 статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина п`ятастатті 19 СК України). Суд може не погодитися з висновком органу опіки і піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шостастатті 19 СК України). Відповідно до вимог ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. За нормами ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до вимог ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Як визначено нормами ст.162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно з ч.1,2 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1)письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів;3) показаннями свідків. Нормами ч.1, 2 ст.77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до вимог ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За нормами ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно достатті 89 ЦПК України,суд оцінює докази засвоїм внутрішнім переконанням ,що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо,а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до частин 1,2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789X11 (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно дост. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У рішенні ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема,стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободне надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ у справі «JOHANSEN v. NORWAY» від 07 серпня 1996 року). Виходячи із положень міжнародних договорів і національного законодавства батьки мають рівні права й обов`язки щодо дитини. Принцип рівності батьківських прав та обов`язків є характерною рисою більшості правових систем європейських держав. При цьому реалізація батьківських прав ставиться у залежність від дотримання інтересів дитини. Оцінивши надані докази в сукупності та враховуючи вказані норми, суд дійшов висновку, що позивачка підтвердила належними доказами обґрунтованість вимоги, тому задля досягнення означеної вище легітимної мети і найкращих інтересів дітей буде відповідати перебування дітей разом з матір`ю, оскільки нею створені всі умови для їх проживання, розвитку, медичного обслуговування і виховання, та гармонійного розвитку їх особистостей в атмосфері любові. Тоді як відповідачем не надано доказів, які б вказували на забезпечення дітей належними умовами для проживання та виховання. Крім того, суд враховує, що після повернення дітей до України відповідач не цікавився життям дітей, не виходив з ними на зв`язок. Щодо вимоги про стягнення аліментів. У статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ та набрала чинності для України з 27 вересня 1991 року, закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Частинами першою та другою статті 27 Конвенції визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. У частині 8 статті 7 СК України зазначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України). Згідно з нормами ч.1 та 2 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до вимог ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки повинні утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Згідно ч. 3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Нормами ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Як визначено нормами ч.1 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно достатті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що діти виховуються позивачкою і потребують матеріальної допомоги на харчування, оздоровлення, навчання. Відповідач є працездатний, у зв`язку з чим може надавати матеріальну допомогу на утримання сина. З лютого 2022 року відповідач знаходиться за кордоном, в Україну не повертався. Оскільки відповідачем не надано доказів про отримані ним за кордоном доходи, тому, слід дійти висновку, що він приховує дану інформацію. Отже, позивачкою доведено те, що відповідач може надавати допомогу. Доказів, які б спростовували дані обставини, відповідачем не надано. Оцінивши надані докази в сукупності, враховуючи засади справедливості, добросовісності та розумності, а також вік, стан здоров`я, матеріальне становище дітей і платника аліментів, для фізичного, духовного, морального і соціального розвитку дітей, суд дійшов висновку, що аліменти у розмірі по 7000 грн. щомісячно на кожну дитину забезпечать їх права та інтереси та не порушать права та інтереси батька. Згідно зі ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Враховуючи те, що позивачка звернулася до суду з позовом 11 листопада 2022 року, тому і стягнення аліментів необхідно здійснювати саме з вказаної дати. Нормами ч.1 ст.430 ЦПК України визначено, що суд допускає негайне виконання судових рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Таким чином, враховуючи вказану норму, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Щодо заперечень та доводів відповідача по юрисдикції спору. Підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається ЦПК України, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (стаття 497 ЦПК України). Згідно з нормами ч.1 ст.75 Закону України «Про міжнародне приватне право» підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися. Питання набуття, здійснення, припинення чи обмеження батьківської відповідальності, а також її делегування, права опіки, в тому числі права стосовно піклування про особу дитини та, зокрема, право визначати місце проживання дитини, а також права на спілкування, у тому числі право брати дитину на обмежений період у місце інше, ніж звичайне місце проживання дитини, охоплюються предметною сферою застосування Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей 1996 року (надалі - Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року). Відповідно до пункту 1 статті 5 Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року судові або адміністративні органи Договірної держави звичайного місця проживання дитини мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майно дитини. Стаття 6 Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року встановлює, що для дітей-біженців та дітей, які внаслідок суспільних негараздів в їхній країні переміщені до інших держав, органи Договірної Держави, на території якої ці діти перебувають у результаті їхнього переміщення, мають юрисдикцію, передбачену в пункту 1 статті 5 Положення попереднього пункту також застосовуються до дітей, чиє звичайне місце проживання не може бути встановлено. Звичайне місце проживання може підтверджуватися таким: відвідуванням дошкільного навчального закладу - садка, школи, різноманітних гуртків; за результатами встановлення таких обставин: за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв`язки та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо. Тобто звичайне місце проживання дитини варто розуміти як таке місце, існування якого доводить певний ступінь прив`язаності дитини до соціального та сімейного її оточення. З цією метою потрібно враховувати, зокрема, тривалість, регулярність, умови і причини перебування дитини і сім`ї в тій чи іншій державі, місце та умови відвідування освітніх закладів, знання мови, соціальні та сімейні відносини дитини у такій державі (постанови Верховного Суду від 01 листопада 2022 року у справі № 201/1577/21, провадження № 61-4217св22, від 31 січня 2024 року у справі № 336/5265/22, провадження № 61-12940св23). Отже, наведені норми дозволяють дійти до висновку, що юрисдикція спорів щодо батьківського піклування має визначатися залежно від місця звичайного проживання. Судом з`ясовано, що виїзд [PERSON] спільно з дітьми [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] з України до Німеччини мав тимчасовий характер та був пов`язаний з військовим подіями на території України, що підтверджується довіреністю на виїзд, яка була підписана [PERSON] терміном на один рік. Діти народилися в Україні, є її громадянами та постійно проживали на її території, а саме в м.Одесі, проживання в Німеччині тривало 9 місяців. Батьки дітей також мають громадянство України. За матеріалами справи відповідач [PERSON] отримав громадянство Німеччини разом з дітьми, однак від громадянства України не відмовився. Отже, враховуючи те, що діти нетривалий час проживали в Німеччині і їх звичайним місцем проживання залишилася Україна, тому на даний спір поширюється юрисдикція судів України. Також судом встановлено та підтверджено сторонами, що в Федеративній Республіці Німеччині не має на розгляді справи з такими ж вимогами і між тими ж сторонами. Так, 08 листопада 2022 року рішенням суду у сімейних справах Міхельштадт справа №44 F 655/22 EASO між [PERSON] та [PERSON] затверджено мирову угоду, серед умов якої зазначено (а.с. 66-69 т.1): -батьки дітей згодні з тим , що звичайне місце проживання дітей знаходиться у матері за адресою Фельдбергштрассе 16 63150 Хойзенштамм; -серед батьків дітей як і раніше , існує згода в тому , що звичайне місце проживання дітей в даний час знаходиться в Німеччині і буде незмінним принаймні до 31 березня 2023 р.; -заявник цим відкликає свою заяву з процедури 44 F 539/22 EASO; -батько дітей має право та зобов`язаний вступити в контакт з дітьми таким чином: у середу, 16.11.2022, з 13:30 до 16:00 у супроводі працівників органу опіки Шварц та пані Хартман. Мати дитини вчасно приведе двох дітей до батька дитини та знову забере їх після встановлення контакту; -батько дитини сплатить матері дитини транспортні витрати у розмірі 30,00 євро у середу, 16.11.2022 р.-потім щосуботи , починаючи з 19.11.2022, з 9:00 до 18:00, при цьому батько забирає двох дітей у матері дитини та повертає їх туди після спілкування, за винятком 24.12.2022 . Натомість суботня зустріч відбудеться 25.12.2022 в той же час і на тих самих умовах. В пункті 9 зазначено, що батьки погоджуються з тим, що заборона на виїзд за кордон, встановлена процедурою 44 F 498/22, має бути збережена до 31.03.2023 року. 20 листопада 2022 року позивачка разом з дітьми перетнула кордон України та повернулася до м.Одеси. 08 грудня 2022 року дільничний суд - суд у сімейних справах- Міхельштадт, справа №44 F 498/22 OV2, прийняв рішення про штраф за порушення зобов`язання [PERSON] 22 лютого 2023 року дільничний суд - суд у сімейних справах- Міхельштадт, справа №44 F 655/22 EASO в порядку тимчасової ухвали суду вирішив позивачеві та батькові дітей передати виключне право визначення місця проживання дітей. Необхідно звернути увагу на те, що у тексті ухвали зазначено, що вона носить тимчасовий характер. Крім того, обмеження у виїзді за кордон діяли до 31 березня 2023 р. Отже, аналізуючи вказані рішення іноземного суду, суд не погоджується з твердженням відповідача про вирішення спору судом Німеччини, оскільки затверджено мирову угоду за якою погоджено, що звичайне місце проживання дітей знаходиться у матері , погоджено питання про дні та час зустрічей дітей з батьком. Остаточного рішення про визначення місяця проживання дітей з батьком не має, вказана ухвала від 08 грудня 2022 року є тимчасовою, її прийняття пов`язане з порушенням зобовязання [PERSON] про виїзд за кордон до 31 березня 2023 р. В ході розгляду позову [PERSON] суду не надано відомостей про подальшу процедуру розгляду звернення відповідача в Німеччині, тому суд не може зробити висновок, що така ж справа вже розглянута, тоді як під час розгляду справи судом встановлено існування спору між сторонами, та необхідність його вирішення з урахуванням прав та інтересів як батьків так і малолітніх дітей. При цьому, суд також враховує, що причиною залишення території Німеччини стали звернення позивачки, матері дітей, про вчинення відповідачем відносно неї та старшого сина від першого шлюбу, домашнього насилля, свідками якого були малолітні діти. Розподіл судових витрат Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України та ст.4 Закону України «Про судовий збір» з відповідача підлягає також стягненню на користь позивачки сплачений нею судовий збір по вимозі про визначення місця проживання дитини у розмірі 992,40 грн., а також судовий збір в дохід держави по вимозі про стягнення аліментів у розмірі 992,40 грн..

Outcome: approved