Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-22 00:00:00

Представник позивача - адвокат Андрєєв І.П. звернувся до суду із позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини у твердій грошовій сумі, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних прав на предмет спору - Відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради. Позов обґрунтовано тим, що [PERSON] перебувала у близьких стосунках без реєстрації шлюбу з [PERSON] з 2013 до 2019 року. Від стосунків між ними, [INFO] народився син - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 21 серпня 2014 року. Однак з огляду на те, що сторони не перебували у шлюбі між собою, запис про батька дитини був зроблений на підставі п. 1 ч. 2 ст. 125 та ст. 126 СК України. Позивач з відповідачем тривалий час не живуть разом та не спілкуються. Дитина проживає разом з позивачем та перебуває на її повному утриманні. Батько, [PERSON] , вихованням дитини не займається, не приймає будь-якої участі у фізичному, духовному та моральному розвитку дитини, протягом останніх декількох років взагалі не бачиться та не спілкується з сином. Зокрема, протягом тривалого часу, відповідач не приймає участь у забезпеченні його харчуванням, медичним оглядом, лікуванням, не цікавиться станом його здоров`я, навчанням. При цьому, відповідач неодноразово погрожував позивачу та поводить себе досить агресивно та неадекватно. Такою поведінкою, відповідач нехтує своїми обов`язками батька та проявляє грубу неповагу до дитини, чим сильно ображає останнього, завдаючи сину психологічні страждання, для поборення яких він відвідує психолога у центрі корекційної педагогіки «Познання». Отже, відповідач, покладених законом на батьків обов`язків, ухиляється від їх виконання, не бере педагогічної, матеріальної, грошової, трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні дитини. Зазначені обставини у відповідності з п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. Відповідач жодної участі в утриманні їх спільного сина не приймає, тоді як позивачу самостійно задовольняти всі його обов`язкові потреби, які щоразу з його віком значно зростають, фінансово досить накладно. З врахуванням зазначеного, з огляду на необхідність отримання матеріальної допомоги від відповідача на утримання їх спільної дитини, позивач звертається до суду з вимогою про стягнення аліментів з останнього в сумі 5000 грн. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 20.07.2023 справу передано за підсудністю до Южного міського суду Одеської області (т.1, а.с.72). Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 29.08.2023 позов залишено без руху (т.1, а.с.81а). Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 28.09.2023 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження (т.1, а.с.84). [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способів участі у вихованні, спілкуванні з неповнолітнім сином, за участю третьої особи - відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради (т.1, а.с.115). Зустрічний позов обґрунтовано тим, що позивач за зустрічним позовом з 2009 року перебував в епізодичних відносинах сексуального характеру за взаємною згодою із відповідачкою [PERSON] . У листопаді 2013 року відповідачка завагітніла, а [INFO] народився [PERSON] . Фінансові витрати пов`язані з медичним обслуговуванням під час вагітності, післяпологове відновлення та безпосередньо пологами позивач взяв на себе. А також витрати і роботи пов`язані з поточним ремонтом і підготовкою однокімнатної квартири батьків відповідачки за адресою: [ADDRESS] де фактично і проживали Відповідачка з дитиною, однак прописані вони у сусідній квартирі, до моменту виїзду закордон 26.02.2022 в зв`язку з військовими діями. В період від народження дитини по січень 2020 року позивач приймав достатню та необхідну, участь у вихованні, фізичному та соціальному розвитку дитини, його духовному, інтелектуальному, моральному та культурному наповненню, яка полягала в систематичному перебуванні та спілкуванні з сином, подорожах, іграх, вивченні основ арифметики, основ логічного та аналітичного мислення, основ конструювання та інженерії, фізичних основ матеріального світу, передачі корисних побутових навиків та здібностей здатних бути засвоєними дитиною. Всіляко сприяв виявленню, розкриттю та розвитку потенціалу дитини, його природніх талантів та генетично обумовлених здібностей. Позивач виховував сина в рамках свого світогляду, в дусі миру, любові, щирості, щедрості, прийняття різноманіття соціуму та світу, екологічного ставлення до навколишнього середовища та оточуючих людей, поваги до природи, країни, культурної та цивілізаційної спадщини. Позивач завжди піклувався про відповідачку в контексті їх спільної дитини і укладених домовленостей, та з метою покращення рівня життя останніх змінив кілька видів професійної діяльності та зрештою освоїв професію програміста і займається цим професійно, що дало можливість забезпечити відповідачці та їх спільній дитині хороше фінансове підґрунтя, яке відображене у вигляді грошових надходжень на карткові рахунки відповідачки, а також готівкою, а також у вигляді майнових матеріальних цінностей. Загальна матеріальна допомога відповідачці задля задоволення потреб дитини склала, за оцінкою позивача, щонайменше 35 тисяч доларів США за період від народження дитини до 2020 року, що безумовно свідчить про піклування позивача про спільну дитину, а також забезпечення відповідачки - матері спільної дитини. 10 січня 2020 року, в той час коли позивач перебував зі спільною дитиною в с. Пилипець Закарпатської області на відпочинку, відповідачка раптово без попередження приїхала із м. Одеса та грубо перервала взаємодію позивача з сином забравши сина. Без будь-якого пояснення причин такої поведінки, з вимогою до позивача надати гроші покинула с. Пилипець та поїхала разом із дитиною до постійного місця проживання в місто Одеса. З того часу відповідачка постійно в різній формі вимагає гроші з позивача, та перешкоджає нормальній та здоровій взаємодії Позивача з спільним сином, а також дитини з родиною Позивача. 26.02.2022 відповідачка разом із спільною дитиною покинули Україну. З того часу зв`язок позивача з відповідачкою остаточно втрачено. Від того часу відбулось дві телефонні розмови позивача с сином, ймовірно за вимогою дитини, оскільки сам позивач не може зателефонувати відповідачці по причині навмисного блокування вхідних дзвінків відповідачкою. Окремо позивач зазначає, що звертався в службу у справах дітей та подавав заяву "Про визначення порядку участі у вихованні та спілкуванні" 12.06.2023, однак служба змогла лише констатувати факт від`їзду в Угорщину відповідачки та спільної дитини. З огляду на вищевикладене вимогу [PERSON] про позбавлення батьківських прав позивач за зустрічним позовом вважає безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню та просить суд зобов`язати [PERSON] не перешкоджати брати участь у вихованні та вільному спілкуванні із сином [PERSON] та встановити способи участі у його вихованні. 12.01.2024 до суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву (т.2, а.с.23). 26.01.2024, 16.02.2024, 27.05.2024 представник Київської районної адміністрації, як органу опіки та піклування, повідомив суд, що 01.12.2023 до Київської районної адміністрації Одеської міської ради звернулась помічник адвоката Андрєєва І.П., який представляє інтереси [PERSON] та повідомила, що дитина знаходиться за межами країни, що унеможливлює підготовку відповідного висновку органом опіки та піклування (т.2, а.с.116, 151, 246). 06.02.2024 представником позивача за зустрічним позовом надіслано до суду відповідь на відзив (т.2, а.с.46). Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 26.01.2024 частково задоволено клопотання відповідача за первісним позовом та витребувано докази (т.2, а.с.128). Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 16.02.2024 задоволено клопотання представника позивача за первісним позовом та витребувано докази (т.2, а.с.165). 16.02.2024 закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті (т.2, а.с.166). У судовому засіданні представник позивача - адвокат Андрєєв І.П. первісний позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити. Щодо зустрічного позову заперечував, зазначивши, що [PERSON] не перешкоджала [PERSON] у вихованні та спілкуванні із сином, а тому предмет спору в цій частині відсутній. Сторона відповідача за первісним позовом позов в частині позбавлення батьківських прав [PERSON] не визнала, а щодо стягнення аліментів зазначили, що відповідач ніколи не відмовлявся від матеріального утримання сина, а тому проти задоволення первісного позову в цій частині не заперечують. Враховуючи перепони, які створювала [PERSON] у вихованні і спілкуванні із сином, зустрічний позов просять задовольнити в повному обсязі. У судовому засіданні свідки - [PERSON] та [PERSON] зазначили, що [PERSON] гарний батько, бере участь у вихованні сина та регулярно надсилає кошти на його утримання. [PERSON] постійно створює ситуації, які унеможливлюють передачу коштів, тоді [PERSON] просить батька передати кошти, а потім повертає ці кошти батькові. [PERSON] навчив сина читати, рахувати і багато чого іншого. [PERSON] створює перешкоди, не хоче щоб син спілкувався з батьком. Заслухавши учасників, їх вимоги і заперечення, дослідивши докази, визначившись із правововідносинами між сторонами та встановивши норми права, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що первісний позов слід задовольнити частково, а зустрічний позов - в повному обсязі. Сторонами не заперечується та підтверджено матеріалами справи, що з початком військової агресії росії проти України [PERSON] разом із спільною дитиною покинули Україну та наразі перебувають за кордоном. У відповідності з частинами 4, 5 ст. 19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Разом з цим, у постанові від 11.12.2023 у справі № 523/19706/19 Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вказав, що обов`язковість висновку органу опіки та піклування у справах щодо дітей не може абсолютизуватися. У разі, якщо з тих чи інших причин такий висновок отримати не можна, суд має вирішити спір за наявними у справі доказами. Таким чином, враховуючи, що позивач разом із дитиною перебувають за кордоном, суд вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності висновку органу опіки та піклування. Судом встановлено, що позивач та відповідач мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (т.1, а.с.28). Як вбачається з характеристики Одеського ліцею № 89 Одеської міської ради мати приділяє належну увагу вихованню [PERSON] , цікавиться успіхами і справами [PERSON]. З батьком педагоги не знайомі, до ліцею жодного разу не приходив, навчанням дитини не цікавився (т.1, а.с.64). Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Позов щодо позбавлення відповідача батьківських прав стосовно сина [PERSON] , [INFO] заявлений з підстав п.2 ч.1 ст. 164 СК України. Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу (ст. 164 ч.1 п.2, ч.4 СК України). Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. В пункті 49 рішення у справі "Савіни проти України" Європейський суд з прав людини зазначає, що «…. хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (див., наприклад, справу "Ньяоре проти Франції" (Gnahore v. France), N 40031/98, п. 59, ECHR 2000-IX). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (див., наприклад, справу "Скоццарі та Дж`юнта проти Італії" (Scozzari & Giunta v. Italy), [GC], NN 39221/98 і 41963/98, п. 148, ЄСПЛ 2000-VIII). Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14. Вирішуючи питання про позбавлення відповідача батьківських прав, суд виходить із конкретних обставин справи, насамперед, з того, чи ґрунтуються доводи позивача щодо позбавлення відповідача батьківських прав стосовно сина на достатній доказовій базі. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вирішуючи спір про позбавлення батьківських прав, що є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, питання щодо застосування таких заходів також слід вирішувати після з`ясування обставин ставлення батька до дитини. Наявні в матеріалах справи докази, на внутрішнє переконання суду, у розумінні ст.80 ЦПК України, не є достатніми доказами, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про те, що відповідач, через винну поведінку, свідомо нехтував виконанням своїх батьківських обов`язків стосовно сина. Як встановлено в судовому засіданні [PERSON] первісний позов категорично не визнає, ніколи не відмовлявся від власного сина, сприяв розкриттю потенціалу дитини, його природніх талантів, надавав і бажає надавати в подальшому матеріальну і духовну підтримку, хоча і не постійно, але проводив час із сином [PERSON] , який проживав разом з матір`ю та з лютого 2022 року виїхав разом з матір`ю за кордон, що також впливає на систематичність зустрічей із сином. Таким чином посилання [PERSON] про те, що відповідач жодним чином не бере участі у вихованні дитини, у розвитку останнього та не допомагає матеріально не знайшли свого підтвердження в межах розгляду даної справи, а тому первісний позов в цій частині не підлягає задоволенню. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (частина друга статті 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття. Згідно із статтею 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Стаття 182 СК України визначає обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Відповідно до ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. У зв`язку із вищевикладеним, виходячи із необхідності захисту інтересів дитини, а також враховуючи визнання відповідачем первісного позову в частині стягнення аліментів, суд дійшов висновку, що з [PERSON] необхідно стягнути на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини - [PERSON] , починаючи з 28.06.2023 і до його повноліття, в твердій грошовій сумі в розмірі 5000 грн щомісячно. Щодо зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способів участі у вихованні, то згідно з частинами 2, 8, 9 ст.7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Згідно з пунктом 3 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (ст.8 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно з частинами 1-3 ст.15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом. Стаття 1 Закону України «Про охорону дитинства» визначає контакт з дитиною як реалізацію матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання ним інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч.3 ст.51 Конституції України). Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. За змістом статей 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно статті 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли це право обмежене законом. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод (ч. 1ст. 159 СК України). Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами (ч.2 ст.159 СК України). Системний аналіз наведених міжнародних правових норм та норм національного законодавства України вказує на те, що питання виховання дитини вирішуються батьками спільно. У постанові від 19 січня 2022 року у справі №189/68/20 Верховний Суд дійшов висновку, що батько, який проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має беззаперечне право на особисте спілкування з дитиною, враховуючи його ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дитини до батька, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Мати, яка проживає разом з дитиною, не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року §54). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§100 рішення ЄСПЛ у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року). Отже, при вирішенні спору щодо участі у вихованні та визначенні порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, суд зобов`язаний виходити, передусім, з найкращих інтересів дитини, визначення яких здійснюється на підставі оцінки обставин кожної справи. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а визначений порядок спілкування батька з дитиною, що передбачає певні дні та часи такого спілкування, не може беззаперечно свідчити про позбавлення його передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у справі №461/138/18. З матеріалів справи вбачається, що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] , після припинення шлюбних стосунків малолітній [PERSON] залишився проживати разом з матір`ю. З лютого 2022 року відповідач за зустрічним позовом [PERSON] разом з малолітнім [PERSON] виїхала за кордон, де і проживають по теперішній час. Між сторонами виник спір через недосягнення згоди щодо порядку участі у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином [PERSON] . Вказане частково обумовлено об`єктивними обставинами такими, як втрата сімейних стосунків сторін, їх окремим проживанням. Позивач за зустрічним позовом також звертався 12.06.2023 до Служби у справах дітей Одеської міської ради з проханням визначити порядок участі у спілкуванні з сином, що в сукупності зі іншими матеріалами справи спростовує позицію сторони відповідача за зустрічним позовом про те, що жодних перешкод з боку відповідачки у спілкуванні дитини з батьком не підтверджено та предмет спору відсутній. Згідно відповіді Служби у справах дітей Одеської міської ради від 27.07.2023 спеціалістами служби було з`ясовано, що [PERSON] та малолітній [PERSON] , у зв`язку із агресією та повномасштабним вторгненням РФ виїхали за межі території України, а саме до Угорщини. У зв`язку з вищевикладеним, лише після повернення до України матері та дитини, спеціалісти служби зможуть провести необхідні дії, з метою захисту прав та законних інтересів дитини та вирішення спору між батьками стосовно порядку участі у вихованні малолітньої дитини тим із батьків, хто проживає окремо (т.1, а.с.139). Наслідки особистого конфлікту між батьками негативно впливають на дитину. Існування між сторонами неприязних стосунків ускладнює погодження ними форм та методів спілкування з дитиною. Дитина повинна спілкуватися як з матір`ю, так і з батьком. На переконання суду стороною відповідача за зустрічним позовом не надано суду належних та допустимих доказів, у тому числі відомостей компетентних державних органів, які б давали підстави стверджувати про наявність негативного впливу зі сторони батька на виховання та розвиток дитини, що дитина не бажає спілкуватися з батьком, а її психоемоційний стан не дозволяє їй зустрічатися з батьком без присутності матері. Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку про задоволення зустрічного позову в повному обсязі, визначивши порядок та час спілкування батька з сином [PERSON] , який відповідатиме інтересам дитини, забезпечить справедливу рівновагу між інтересами дитини та батька, а також рівність прав батьків щодо дитини, та сприятиме налагодженню довірливих відносин батька із сином. При цьому суд зазначає, що зміна обставин чи правовідносин, що мають істотне значення при визначенні способу участі одного з батьків у вихованні дитини, в тому числі з врахуванням віку дитини, її прихильності до кожного з батьків, не позбавляє права батьків у майбутньому звернутись до суду з позовом про встановлення іншого способу участі одного з батьків у вихованні дитини. Враховуючи місце знаходження дитини [PERSON] , разом з матір`ю за кордоном, суд позбавлений можливості, у виконання вимог ст.171 СК України, врахувати думку дитини при вирішенні питань, що стосуються її життя. Верховний Суд у постанові від 16.02.2024 № 465/6496/19 зазначив, що думка дитини може бути висловлена у письмових доказах (висновках органів опіки та піклування, спеціалістів тощо); електронних доказах (відео-, аудіоматеріалах); висновках психологічної експертизи; показаннях самої дитини, присутньої в залі судового засідання або з використанням режиму відеоконференції. Таким чином, суд враховує висловлену дитиною думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, в тому числі наданими сторонами електронним доказам (скриншотам переписок, аудіо-, відеозаписів розповідей дитини про батька). Тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, а не інтереси та бажання батьків, які вони не можуть чи не бажають вирішувати в позасудовий спосіб (постанова Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 404/3499/17). При цьому, на переконання суду фактичне перебування на даний час дитини за кордоном є підставою для відстрочення виконання рішення суду (ч.1 ст.267 ЦПК України) в частині визначеного судом порядку участі батька у спілкуванні та вихованні дитини, а саме порядку зустрічей. Відстрочення виконання в цій частині слід застосувати на період дії в Україні воєнного стану та перебування дитини в цей час за кордоном. Відстрочення не застосовується в частині визначеного судом права батька на необмежене спілкування з сином [PERSON] особисто засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між батьком та сином. За змістом ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачка за первісним позовом [PERSON] від сплати судового збору за подання позову про стягнення аліментів звільнена, відтак судовий збір в сумі 1073,60 гривень підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на користь держави.

Outcome: partial