Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] про визнання за нею в порядку набувальної давності права власності на 2/3 квартири [ADDRESS] , яка належала [PERSON] та [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона домовилась з відповідачами про купівлю зазначеного нерухомого майна, передала їм обумовлену суму грошових коштів, отримала оригінали документів на нерухоме майно, дублікат ключів та розрахункові книжки по сплаті комунальних послуг. З відповідачами вона узгодила, що з часом, в установленому законом порядку вони нотаріально посвідчать договір-купівлі продажу квартири. Однак, відповідачі більше як 10 років не виходять на зв`язок, та не з`являються за даною адресою. У судове засідання позивач не з`явилася, однак, її представник подала заяву, в якій просить розглянути справу без її участі. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідачі в судове засідання повторно не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили, відзив на позовну заяву та заяву про розгляд справи за їх відсутності не подали. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Позивач проти ухвалення заочного рішення не заперечив, у зв`язку з чим, відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, суд розглянув справу заочно. Дослідивши матеріали справи, суд встановив таке. Позивачка [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 15.08.1991. Дана обставина підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання відділу реєстрації місця проживання Ужгородської міської ради Закарпатської області. Квартира [ADDRESS] належить на праві приватної спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (позивачці), що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 22.02.1995 за № 29 фонду комунального майна Ужгородської міської ради. З нотаріально посвідчених заяв [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , мешканців квартир [ADDRESS] даного будинку відповідно, вбачається, що [PERSON] та [PERSON] більше 10 років не проживають в квартирі [ADDRESS] та впродовж цього часу жодного разу не з`явилися за вказаною адресою. Всі витрати на підтримання вищевказаної квартири, її ремонт та комунальні платежі несе [PERSON] , яка впродовж як десять років відкрито, односообово та безперервно користується квартирою. Оцінивши належним чином зібрані та досліджені у ході судового розгляду справи доказиу їх сукупності, суд дійшов таких висновків. Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Отже, задоволення вимог про визнання права власності на нерухоме майно на підставі ст. 344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. За набувальною давністю може бути отримано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, власник якого невідомий або відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно. Заволодіння майном повинно бути добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності, таке володіння повинно бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна, як до власного (експлуатувати, вживати необхідні заходи для утримання майна в належному стані тощо), володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених законом строків. У п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У постанові № 910/17274/17 від 14.05.2019 Велика Палата Верховного Суду підтримала правовий висновок Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду щодо умов набуття права власності за набувальною давністю, визначивши, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. Натомість добросовісним є володіння, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Така добросовісність має існувати саме на момент заволодіння особою чужим майном. Відсутність добросовісності під час заволодіння особою спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 Цивільного кодексу України. Беручи до уваги вищевикладене, враховуючи, що позивачка дійсно відкрито, добросовісно, безтитульно та безперервно володіє спірним майном більше 10 років, інші особи на спірне майно не претендують, позивач є добросовісним набувачем, суд дійшов висновку, що позовні вимоги доведені, обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Outcome: approved