Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-28 00:00:00

16.07.2024 року до Калинівського районного суду Вінницької області звернулася [PERSON] , від імені якої діє адвокат Лимар А.В., із заявою, в якій просить винести рішення, яким встановити факт смерті її рідної матері [PERSON] , [INFO] , уродженки міста Теплогірськ Ворошиловградської області, громадянки України, що настала [INFO] в селищі Очеретине Покровського району Донецької області, Україна. В обґрунтування поданої заяви зазначено, що [PERSON] є донькою [PERSON] , [INFO] , уродженки міста Теплогірськ Ворошиловградської області, яка загинула [INFO] в селищі Очеретине Покровського району Вінницької області, в результаті воєнних дій, а саме внаслідок нанесення авіаудару по будинку [ADDRESS] , в момент коли остання в ньому перебувала. Однак, отримати відповідне свідоцтво про смерть у Калинівському відділі ДРАЦС у Хмільницькому районі Вінницької області Центрального МУ Міністерства юстиції (м. Київ), за місцем її реєстрації та проживання, як внутрішньо переміщеної особи, вона позбавлена можливості, а тому вимушена звернутися до суду із вказаною заявою. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.07.2024 року, визначено склад суду з розгляду цієї заяви: головуючого суддю Сєліна Є.В. Ухвалою судді Калинівського районного суду Вінницької області Сєліна Є.В. від 18.07.2024 року, відкрито провадження за заявою, визначено здійснити її розгляд в порядку окремого провадження. В судове засідання заявник [PERSON] та її представник - адвокат Лимар А.В. не з`явилися, згідно прохальної частини поданої заяви просили розглянути справу за їх відсутності. Представник заінтересованої особи також в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Дослідивши матеріали заяви, суд приходить до наступних висновків. Положеннями частин третьої-четвертої статті 49 ЦК України визначено, що державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. За частиною першою статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Водночас, пункт 1 розділу 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 року за № 719/4940, деталізує положення статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та встановлює, що підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о) установленої форми; б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о) установленої форми; в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України, встановлення фактів, що мають юридичне значення, здійснюється в порядку окремого провадження. Особливістю окремого провадження є те, що воно спрямоване на з`ясування необхідних фактів за відсутності правового спору. Чинний ЦПК України містить чотири процедури, наслідком якої є ухвалення судового рішення, на підставі якого органами Державної реєстрації актів цивільного стану може бути видано свідоцтво про смерть, зокрема: - встановлення факту смерті особи в певний час в разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті (пункт 8 частини першої статті 315 ЦПК України); - встановлення факту смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру (пункт 9 частини першої статті 315 ЦПК України); - встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України або на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан (стаття 317 ЦПК України); - визнання фізичної особи померлою (статті 305-309 ЦПК України). Вказані процедури є відмінними між собою та мають певні особливості. Щодо встановлення факту смерті на підставі пункту 8 частини першої статті 315 ЦПК України Пунктом 8 частини статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема, смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. У заяві про встановлення факту повинно бути зазначено: який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують факт (частини перша-друга статті 318 ЦПК України). Заявник зобов`язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. Заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. При цьому слід мати на увазі, що встановлення зазначених підстав факту смерті відрізняється від встановлення факту реєстрації смерті та від оголошення особи померлою. Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 10 червня 2021 року у справі № 591/1461/19. Отже, встановлення факту смерті фізичної особи на підставі пункту 8 частини першої статті 315 ЦПК України можливе лише тоді, якщо суд на підставі незаперечних доказів ствердить, тобто доведе обставини, які вірогідно свідчать про смерть особи у точно визначений час, за яких настала смерть, і факт неможливості реєстрації органом державної факту смерті. Щодо встановлення факту смерті на підставі статті 317 ЦПК України Статтею 317 ЦПК України визначено особливості встановлення в окремому факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України. Так, вказаною статтею передбачено, що заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника (абзац 2 частини першої статті 317 ЦПК України). Справи про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, розглядаються невідкладно з дня надходження відповідної заяви до суду (частина друга статті 317 ЦПК України). У заяві повинно бути зазначено: 1) який факт заявник просить встановити та з якою метою; 2) причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; 3) докази, що підтверджують факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів (частини перша - друга статті 318 ЦПК України). При цьому положення статті 317 ЦПК України не вимагають від осіб, які звертаються із заявою до суду про встановлення відповідного факту, подання до суду письмової відмови органу реєстрації актів цивільного стану у здійсненні реєстрації таких фактів. (постанова Верховного Суду від 27.09.2021 року у справі № 756/8168/21). Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо особливостей провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи в умовах воєнного чи надзвичайного стану та на тимчасово окупованих територіях» розширено перелік територій, щодо яких поширюється дія статті 317 ЦПК України. На сьогодні до них належать території, на яких введено воєнний чи надзвичайний стан, або тимчасово окуповані території України, визначені такими відповідно до законодавства. Враховуючи, що Указом Президента України воєнний стан введено на всій території України з 05год.30хв. 24 лютого 2022 року, спрощений порядок розгляду судом справ про встановлення юридичних фактів смерті та народження за статтею 317 ЦПК України розширюється на встановлення таких юридичних фактів, що відбулись на всій території України (як мінімум до закінчення воєнного стану). Здебільшого такий спосіб стосується зони воєнних дій та тимчасово окупованих територій, оскільки на таких територіях не функціонують відповідні органи, які можуть зафіксувати факт смерті. Підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин. Доказами, що підтверджують факт смерті особи в умовах воєнного стану або на тимчасово окупованій території України, зокрема, можуть бути: письмові докази; речові докази, зокрема звуко- і відеозаписи; висновки експертів; копії лікарського свідоцтва/довідки про смерть; пояснення свідків, що можуть підтвердити ті обставини, на які посилається заявник; довідки з військкомату або від командира військової частини (у випадку загибелі військовослужбовців); заяви до правоохоронних органів про зникнення особи, в тому числі в обставинах, що загрожували їй смертю. Вказане відповідає правовій позиції, викладеній у постановах Верховного Суду від 29.03.2023 року у справі № 753/8033/22, від 26.04.2023 року у справі № 337/3725/22. Щодо оголошення особи померлою (стаття 46 ЦК України та статті 305-309 ЦПК України) Відповідно до частини другої статті 46 ЦК України, фізична особа, яка пропала безвісти у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена судом померлою після спливу двох років після закінчення воєнних дій. З урахуванням конкретних обставин справи суд може оголосити фізичну особу померлою і до спливу цього строку, але не раніше спливу шести місяців. Згідно з частиною третьою статті 46 ЦК України, фізична особа оголошується померлою від дня набрання законної сили рішенням суду про це. Фізична особа, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави припустити її загибель від певного нещасного випадку або у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена померлою від дня її вірогідної смерті. Порядок оголошення фізичної особи померлою встановлюється ЦПК України (частина четверта статті 46 ЦК України). Відповідно до змісту статті 305 ЦПК України, заява про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою подається до суду за місцем проживання заявника або за останнім відомим місцем проживання (перебування) фізичної особи, місцеперебування якої невідоме, або за місцезнаходженням її майна. Згідно з частиною першою статті 306 ЦПК України, у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою: обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку. Тому оголошення фізичної особи померлою - це ствердження судовим рішенням припущення про смерть цієї особи, тобто констатація високого ступеня ймовірності смерті. Підставою для оголошення особи померлою є не факти (докази), які напевне свідчать про її загибель, а обставини, що дають підставу припускати смерть такої особи. Верховний Суд у постанові від 28 лютого 2024 року у справі № 506/358/22 (номер провадження 61-7094св23) зазначив, що виходячи зі змісту положень статей 43, 46 ЦК України, статей 305, 306 ЦПК України, Верховний Суд дійшов висновку про те, що за наявності припущень про факт смерті фізичної особи, у тому числі у зв`язку з воєнними діями, без достовірних доказів, які свідчать про цей факт, правильним буде звернення до суду із заявою про оголошення судом особи померлою (частина друга статті 46 ЦК України), а не із заявою про встановлення факту смерті цієї фізичної особи (пункт 8 частини першої статті 315 ЦПК України). Зі змісту заяви вбачається, що заявниця [PERSON] фактично просить суд встановити факт смерті її матері [PERSON] у певний час - [INFO] під час нанесення авіаудару по житловому будинку, в якому вона перебувала, а також причинно-наслідковий зв`язок між її смертю та військовою агресією російської федерації. Як на фактичні підстави звернення до суду заявниця посилається на те, що її мати [PERSON] загинула під час бойових дій, внаслідок нанесення авіаудару по житловому будинку, в якому вона перебувала, що на її переконання, підтверджується довідкою начальника СВ відділення поліції № 1 Покровського РУП ГУНП в Донецькій області майора поліції Пономаренко Ю. від 27 квітня 2024 року за № 2249/305/02-2024; протоколом огляду місця події, складеним 13 квітня 2024 року старшим слідчим СВ відділення поліції № 1 Покровського РУП ГУНП в Донецькій області старшим лейтенантом поліції Овчаренко М.І.; витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 22024050000001105 від 13 квітня 2024 року. Як на правові підстави звернення до суду із заявою, [PERSON] посилається на положення статті 317 ЦПК України, яка регулює особливості окремого провадження у справі із встановленням юридичного факту, зокрема, смерті особи, на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України. Натомість згідно поданих заявником доказів, а саме довідки начальника СВ відділення поліції № 1 Покровського РУП ГУНП в Донецькій області майора поліції Пономаренко Ю. від 27 квітня 2024 року за № 2249/305/02-2024; протоколу огляду місця події, складеного 13 квітня 2024 року старшим слідчим СВ відділення поліції № 1 Покровського РУП ГУНП в Донецькій області старшим лейтенантом поліції Овчаренко М.І.; витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 22024050000001105 від 13 квітня 2024 року, фактично тіло [PERSON] під завалами житлового будинку [ADDRESS] , не знайдено, впізнання не проведено та особу загиблої не встановлено, а факт смерті не засвідчено в передбаченому законом порядку. Вищевказані письмові докази у своїй сукупності достовірно не свідчать про смерть [PERSON] , а лише дають підстави для обґрунтованого припущення смерті за обставин, що підтверджені цими доказами, які можуть свідчити про смерть останньої. З огляду на це, підстав для задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту смерті її матері [PERSON] у певний час - [INFO] в селищі Очеретине Покровського району Вінницької області, під час бойових дій, внаслідок нанесення авіаудару по житловому будинку, в якому вона перебувала, за статтею 317 ЦПК України, немає. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що з огляду на встановлені у цій справі обставини та наявність у заявниці вірогідного припущення про смерть матері [PERSON] , заявниця не позбавлена можливості звернутися до суду із заявою про оголошення судом матері померлою на підставі частини другої статті 46 ЦК України. Аналогічні висновки викладені в постанові Полтавського апеляційного суду від 01 лютого 2024 року у справі № 553/1914/23; постанові Верховного Суду від 28 лютого 2024 року у справі № 506/358/22; постанові Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі № 204/7924/23; постанові Київського апеляційного суду від 22 квітня 2024 року у справі № 761/25295/23; постанові Київського апеляційного суду від 20 травня 2024 року у справі № 759/980/24; постанові Верховного Суду від 22 травня 2024 року у справі № 337/2489/23; постанові Верховного Суду від 06 червня 2024 року у справі № 188/56/24; постанові Чернігівського апеляційного суду від 10 липня 2024 року у справі № 750/4085/24. За приписами частин першої-третьої, п`ятої статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: dismissed