Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до Російської Федерації, в якій просить стягнути на його користь з Російської Федерації матеріальну шкоду у розмірі 40\~891\~507,00 грн., завдану внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Свої позовні вимоги позивач [PERSON] обґрунтовує тим, що він є власником дачного будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 1720,8 кв.м, житловою площею 1136,2 кв.м. Вищезазначене підтверджується договором дарування дачного будинку від 01.02.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Кушнір І.В., зареєстрованого в реєстрі за №62 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №154731766 від 01.02.2019 року. Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 у зв`язку з військовою агресією РФ проти України введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, та який наступними указами Президента України неодноразово продовжувався, та триває станом на теперішній час. 16 травня 2022 року внаслідок ракетного обстрілу було пошкоджено вищезазначений дачний будинок позивача [PERSON] .. Відповідно до Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, слідчим відділом Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12022162240000548 від 16.05.2022 року, за правовою кваліфікацією кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 438 КК України. Таким чином, відповідно до витягу із ЄРДР №12022162240000548 від 16.05.2022 року Слідчим відділом Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області відкрито кримінальне провадження № 12022162240000548 від 16.05.2022 року, що додатково підтверджує пошкодження нерухомого майна, а саме дачного будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що належить позивачу на праві приватної власності. Проведеним оглядом місця події було зафіксовано пошкоджена кам?яна триповерхова будівля, на якій наявний надпис «Villa Reef», розташована за адресою: [ADDRESS] , яка належить [PERSON] . Лівий ближній кут вказаної будівлі вражений осколковими елементами. Ліва частина будівлі значно пошкоджена, відсутні перестінки з першого по третій поверх. Всі металопластикові вікна та двері вибиті. Навколо будівлі розкидано уламки цегли, обламки дротів та інших предметів, про що було складено відповідний протокол. Судовим експертом Одеського науково-дослідницького інституту судових експертиз Міністерства юстиції України Максютою Оленою Володимирівною проведено судову будівельно-технічну експертизу, що підтверджується Висновком експерта №22-2058 від 28.02.2023 року. Відповідно до висновку експерта №22-2058 від 28.02.2023 року - житлові будівлі та споруди бази відпочинку літ. «А», що розташовані по [ADDRESS] , є аварійними та потребують проведення відновлювальних робіт розроблених проектною організацією. Вартість ремонтно-будівельних робіт, проведення яких необхідне для усунення пошкоджень, а саме житлових будівель та споруд бази відпочинку літ. «А», що розташовані по [ADDRESS] , що виникли внаслідок бойових дій в умовах воєнного стану, складає 40 891 507,00 грн.. Ухвалою суду від 01.04.2024 року було відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. Відповідач у встановлений судом строк відзиву на позовну заяву не подав. Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постанові від 14.04.2022 року у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782св21) викладено правову позицію, відповідно до якої у цій категорії спорів (про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, її майну, здоров`ю, життю у результаті збройної агресії російської федерації) іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ. При цьому зазначено, що оскільки вчинення російською федерацією з 2014 року збройної агресії проти України не припиняється, російська федерація заперечує суверенітет України, тому зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає. А, отже, і направляти до посольства цієї країни запит на згоду про участь у справі і зупиняти провадження у справі до отримання відповіді від російської федерації або повідомлення про вручення такого запиту не потрібно. Крім цього, суд звертає увагу на те, що у зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з РФ, що у свою чергу унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства російської федерації в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, проте адвокат Гербей А.А. надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився повторно, про дату, час і місце судового засідання повідомлений у встановленому законом порядку, відзиву та заяву про поважність причин неявки в судове засідання суду не представив. Суд у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 280 ЦПК України, враховуючи відсутність відповідних заперечень від позивача, ухвалив слухати справу за відсутності відповідача, що не з`явився, у порядку заочного розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що позивач [PERSON] є власником дачного будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 1720,8 кв.м, житловою площею 1136,2 кв.м. Вищезазначене підтверджується договором дарування дачного будинку від 01.02.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Кушнір І.В., зареєстрованого в реєстрі за №62 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №154731766 від 01.02.2019 року. Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 у зв`язку з військовою агресією РФ проти України введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, та який наступними указами Президента України неодноразово продовжувався, та триває станом на теперішній час. 16 травня 2022 року внаслідок ракетного обстрілу було пошкоджено вищезазначений дачний будинок позивача [PERSON] .. Відповідно до Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, слідчим відділом Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12022162240000548 від 16.05.2022 року, за правовою кваліфікацією кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 438 КК України. Таким чином, відповідно до витягу із ЄРДР №12022162240000548 від 16.05.2022 року Слідчим відділом Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області відкрито кримінальне провадження № 12022162240000548 від 16.05.2022 року, що додатково підтверджує пошкодження нерухомого майна, а саме дачного будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що належить позивачу на праві приватної власності. Проведеним оглядом місця події було зафіксовано пошкоджена кам?яна триповерхова будівля, на якій наявний надпис «Villa Reef», розташована за адресою: [ADDRESS] , яка належить [PERSON] . Лівий ближній кут вказаної будівлі вражений осколковими елементами. Ліва частина будівлі значно пошкоджена, відсутні перестінки з першого по третій поверх. Всі металопластикові вікна та двері вибиті. Навколо будівлі розкидано уламки цегли, обламки дротів та інших предметів, про що було складено відповідний протокол. Судовим експертом Одеського науково-дослідницького інституту судових експертиз Міністерства юстиції України Максютою Оленою Володимирівною проведено судову будівельно-технічну експертизу, що підтверджується Висновком експерта №22-2058 від 28.02.2023 року. Відповідно до висновку експерта №22-2058 від 28.02.2023 року - житлові будівлі та споруди бази відпочинку літ. «А», що розташовані по [ADDRESS] , є аварійними та потребують проведення відновлювальних робіт розроблених проектною організацією. Вартість ремонтно-будівельних робіт, проведення яких необхідне для усунення пошкоджень, а саме житлових будівель та споруд бази відпочинку літ. «А», що розташовані по [ADDRESS] , що виникли внаслідок бойових дій в умовах воєнного стану, складає 40 891 507,00 грн.. Згідно ст.\~41\~Конституції України та п. 2 ч. 1 ст.3, ст.321\~ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. За змістом ч. ч.1, 2, 3 ст.\~22\~ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Положеннями ч. ч. 1, 3\~ст. 386 ЦК України, передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст.\~1166\~ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Пунктами 8, 9 ч. 2\~ст.16 ЦК України\~передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Частиною 1\~статті 2 ЦПК України\~передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Із змісту ст.12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно ст. 28 Загальної декларації прав людини кожна людина має право на соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені. У ст. 30 Декларації зазначено, що ніщо у цій Декларації не може бути витлумачено як надання будь-якій державі, групі осіб або окремим особам права займатися будь-якою діяльністю або вчиняти дії, спрямовані на знищення прав і свобод, викладених у цій Декларації. Стаття 1 Декларації про право на мир засвідчує, що кожен має право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку (резолюція 71/189, прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 19.12.2016 року). Отже, обов`язку держав утримуватися від збройної агресії кореспондує право людини на мир, яке є запорукою дотримання інших прав і свобод, гарантованих нормами Загальної декларації прав людини та інших міжнародно-правових актів. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 12.04.2012 року № 9-рп/2012 (справа № 1-10/2012) наголосив, що в Україні як демократичній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 1, 3 Конституції України). Преамбула Статуту Організації Об`єднаних Націй визначає, що держави-учасниці ООН сповнені рішучості позбавити прийдешні покоління нещасть війни, проявлятимуть терпимість та житимуть в світі як добрі сусіди, об`єднуватимуть зусилля для підтримки міжнародного миру та безпеки. Пункт 9 Резолюції 60/1, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 24.10.2005 року, визначає мир, безпеку та розвиток прав людини тими опорами, на яких тримається система ООН. Пункт 120 Резолюції нагадує про обов`язок держав-учасниць ООН сприяти повазі та захисту усіх прав людини та основних свобод відповідно до Статуту ООН, Загальної Декларації прав людини та іншим документам, які стосуються прав людини. Універсальний характер цих прав не підлягає жодному сумніву. Пункт 122 Резолюції підкреслює, що всі держави зобов`язані поважати права людини та основні свободи. 05 грудня 1994 року між Україною, Росією, Великою Британією та США був укладений Будапештський меморандум-міжнародна угода про гарантії Україні у зв`язку з набуттям нею неядерного статусу. Пунктом 2 Будапештського меморандуму російська федерація взяла на себе зобов`язання разом зі Сполученим Королівством Великої Британії та Північної Ірландії і Сполученими Штатами Америки утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй. Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 року суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 року, які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оборону України» агресія це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Преамбулою Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом. Загальновідомим є той факт, що датою початку тимчасової окупації РФ окремих територій України є 19 лютого 2014 року, а 24 лютого 2022 року РФ здійснила широкомасштабну військову агресію проти України, що стало підставою для введення з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року воєнного стану на всій території України, а тому вказані обставини не підлягають доказуванню згідно з приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України. Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 у зв`язку з військовою агресією РФ проти України введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, та який наступними указами Президента України неодноразово продовжувався, та триває станом на момент постановлення судового рішення по даній справі. Відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02 березня 2022 року військова агресія російської федерації була засуджена як така, що порушує статтю 2 (4) Статуту ООН, а також суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України. Крім того, російську федерацію було зобов`язано припинити застосування сили проти України та вивести свої збройні сили за межі міжнародно визнаних кордонів України. 16 березня 2022 року Міжнародний суд ООН у міждержавній справі України проти росії ухвалив рішення про вжиття тимчасових заходів, згідно з яким визначив, що рф має негайно зупинити воєнні дії, які вона розпочала на території України 24 лютого 2022 року. Також Генеральна Асамблея ООН прийняла Резолюцію ES-12/1 від 24 березня 2022 року, якою додатково засуджує військову агресію російської федерації проти України, вимагає від російської федерації припинення військових дій, в тому числі проти атак проти цивільних осіб та цивільних об`єктів, а також засуджує всі порушення міжнародного гуманітарного права та порушення прав людини та вимагає безумовного дотримання міжнародного гуманітарного права, включно із Женевськими Конвенціями 1949 року та Додаткового протоколу І 1977 року до них. Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 14 квітня 2022 року «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні» визнано геноцидом Українського народу дії збройних сил, політичного і військового керівництва російської федерації під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року. 27 квітня 2022 року Парламентська асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії Російської Федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія РФ проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни. Ці факти встановлені, у тому числі, Великою Палатою Верховного Суду у Постанові від 12.05.2022 року у справі № 635/6172/17. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №210/4458/15-ц, від 30 січня 2020 року у справі №287/167/18-ц, ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 серпня 2017 року у справі №761/9437/15-ц висловлено правову позицію про те, що факт збройної агресії російської федерації проти України встановленню в судовому порядку не потребує. Таким чином, судом беззаперечно встановлено вчинення російською федерацією військової агресії проти України та всіх її громадян, в тому числі позивача. При вирішенні цієї справи суд зобов`язаний виходить з того, що факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч. 3\~ст. 82 ЦПК України. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум (п.1, 2), Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі 01 серпня 1975 року, договори укладені між Україною та Росією в т.ч. про українсько-російський державний кордон, Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст. 2 Статуту ООН, а тому, на думку суду є державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету. Враховуючи, що порушення прав позивача відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації на території України, відповідно до приписів ст. 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, Російська Федерація не може посилатися на імунітет при розгляді цієї справи у судах України. Крім того, на правовідносини у цій справі не поширюється сфера дії\~Закону України «Про міжнародне приватне право». Зокрема не підлягають застосуванню у цій справі норми ч. 1\~ст. 79 зазначеного закону, які визначають імунітет іноземної держави в Україні. Частиною 1\~ст. 2 Закону України «Про міжнародне приватне право»\~передбачено, що цей Закон застосовується до питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом. Згідно з визначенням, яке міститься у п. 2 ч. 1 ст. 1 згаданого закону, іноземний елемент - це ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: -\~\~\~\~\~\~\~\~хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; -\~\~\~\~\~\~\~\~об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; -\~\~\~\~\~\~\~\~юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави. Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку, що приписи\~Закону України «Про міжнародне приватне право»\~не можуть бути застосовані до правовідносин у цій справі, оскільки права позивача були порушені на території України, а держава Російська Федерація, як особливий суб`єкт правовідносин, відмінний від фізичних і юридичних осіб, не підпадає під поняття «іноземний елемент» у розумінні п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону. Крім цього ч. 1\~ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право»\~встановлює, що пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України. Водночас, низка законів України містять окремі норми, які регламентують відповідальність Російської Федерації за шкоду, завдану фізичним і юридичним особам внаслідок збройної агресії та окупації частини території України. Так,\~Законом України №1207-VII від 15.04.2014 року «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»\~та\~Законом України №2268-VIII від 18.01.2018 року «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях»\~відповідальність за порушення визначених\~Конституцією\~та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права.\~\~ Відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. А на Державу Україна покладається обов`язок всіма можливими засобами сприяти відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією. Пунктами 21 та 22 ч. 1\~ст. 5 Закону України №3674-VI від 08.07.2011 року\~\~«Про судовий збір»\~заявники та позивачі за зверненнями пов`язаними з агресією до держави-агресора Російської Федерації звільняються від сплати судового збору, а частиною 17\~статті 28 ЦПК України\~визначено підсудність справ за вибором позивача, що виникають у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України. Підсумовуючи наведені вище аргументи, суд доходить висновку, що Російська Федерація не наділена імунітетом під час розгляду цієї справи в національних судах України, а отже, користується тими самими правами, що й інші учасники судового розгляду. Згідно із ч. 1 та ч. 2\~ст.12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Частиною 1\~ст. 76 ЦПК України\~передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 2\~ст.76 ЦПК України\~ці данні встановлюються на підставі письмових, речових і електронних доказів; висновків експертів; показань свідків. Згідно з\~ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 1\~ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст.89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. За таких обставин, враховуючи те, що представником позивача та позивачем наведені обґрунтовані правові докази вини відповідача у завданні майнової шкоди через знищення майна позивача внаслідок збройної агресії, а відповідачем не надано суду жодних доказів на спростування доводів позивача, суд приходить до висновку, що є всі правові підстави для ухвалення рішення про стягнення майнової шкоди в заявленому стороною позивача [PERSON] розмірі. При цьому, в порядку п.1 ч. 2\~ст.141 ЦПК України, суд покладає на відповідача судові витрати, пов`язані з розглядом справи. На підставі викладеного,

Outcome: approved