Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-05 00:00:00

Відповідач у справі є матір`ю малолітньої онуки позивача [PERSON] , [INFO] . Відповідач фактично з народження дитини не займається вихованням та утриманням своєї дитини, не здійснює догляду за нею, не піклується про її фізичний, духовний розвиток та моральний стан. 17 червня 2024 року до Мурованокуриловецького районного суду звернулася [PERSON] з позовною заявою про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно її малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] . Підставою для позову названо: факт, що відповідач є матір`ю малолітньої [PERSON] , факт невиконання відповідачем обов`язку з піклування дитини, її самоусунення від виконання батьківських обов`язків від самого народження дитини; факт, що дитина проживає в сім`ї позивача, бажання позивача опікуватися дитиною та стягувати з відповідача на її користь аліменти в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу). Після отримання 18 червня 2024 року інформації з підтвердженням зареєстрованого місця проживання відповідача (а.с. 51), ухвалою суду від 19 червня 2024 року відкрито провадження у справі і призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження у підготовче засідання (а.с. 52-53). Ухвалою суду від 12 липня 2024 року (а.с. 62) підготовче провадження закрито та призначено справу до розгляду по суті. Відповідач [PERSON] до суду не з`явилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час і місце судового засідання (а.с. 65-67), не повідомила про причину неявки, не просила про відкладення справи чи про її розгляд без її участі, відзиву не подала. Позивач по справі - [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та не заперечила про заочного розгляду справи. Представник третьої особи органу опіки та піклування в особі Мурованокуриловецької селищної ради Могилів-Подільського району Вінницької області вимоги позивача підтримала в повному обсязі та не заперечила проти ухвалення заочного рішення. На підставі п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України суд ухвалив про розгляд справи у відкритому судовому засіданні без участі відповідача. Враховуючи заяву позивача про те, що вона не заперечує проти ухвалення в справі заочного рішення та обставину, що відповідач, отримавши ще 27 червня 2024 року ухвалу про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви (а.с. 58), відзиву на позов не подала, суд вважає, що наявні всі умови, передбачені ч. 1 ст. 280 ЦПК України, а тому ухвалив про заочний розгляд справи. Позивач суду пояснила, що відповідачка - її рідна старша дочка. Станом на сьогодні [PERSON] народила четверо дітей від різних чоловіків. Щодо двох старших дітей - синів [PERSON] і [PERSON] - відповідач уже позбавлена батьківських прав, а вона призначена їх опікуном і вони фактично зі свого народження проживають разом з нею. [INFO] відповідач народила дочку [PERSON] . Коли [PERSON] було три місяці, відповідач залишила її в неї і з тих пір ніякої участі в житті дитини не приймає, її не цікавить дитина взагалі, а коли зустрічається з нею, то не проявляє материнських почуттів. Онучка перебуває на її повному утриманні, лише вона займається її вихованням, вирішує всі життєві проблеми і т.п. Просить задовольнити позов у повному обсязі. Представник органу опіки та піклування Мурованокуриловецької селищної ради Могилів-Подільського району Вінницької області Мельник Наталія Анатоліївна (повноваження на а.с. 70) в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, суду пояснила: Сім`я [PERSON] з 2016 року перебуває на обліку сімей, що потрапили в складні життєві обставини. Після досягнення старшим сином [PERSON] тримісячного віку, [PERSON] залишила немовля на виховання своєї матері [PERSON] і зникла у невідомому напрямку, тривалий час зв`язку з нею не було. Народивши другого сина [PERSON] , через місяць [PERSON] втекла з дому, залишивши дитину у куми. [PERSON] був поміщений у [PERSON] обласний спеціалізований будинок дитини для дітей з ураженням центральної системи та порушенням психіки, і лише в листопаді 2019 року [PERSON] змогла забрати онука до себе. Більше року [PERSON] не бачила дітей і не з`являлася до своєї матері. Рішенням суду від 17 червня 2020 року [PERSON] позбавлено батьківських прав відносно синів [PERSON] та [PERSON] , а рішенням Мурованокуриловецької РДА [PERSON] призначено опікуном над дітьми. З тих пір і сім`я позивача перебуває у них на контролі. При неодноразовому відвідуванні сім`ї позивача було встановлено, що вона належним чином виконує обов`язки опікуна, піклується про дітей. В той же час, у квітні 2021 року [PERSON] залишила у своєї матері ще й народжену [INFO] дочку [PERSON] , а сама зникла з місця свого проживання. З тих пір [PERSON] опікується ще однією своєю онучкою. У червні 2022 року [PERSON] народила свою четверту дитину - доньку [PERSON] і разом з нею та її батьком проживає в сусідньому селі. Однак, про своїх старших дітей, в тому числі і про малолітню [PERSON] , вона ніяким чином не піклується, не цікавиться ними, не приймає участі в їх житті. Неодноразові бесіди з нею щодо зміни свого ставлення до дочки [PERSON] , залякування про позбавлення її батьківських прав щодо [PERSON] , не мали своїм результатом зміну поведінки відповідачки. У неї абсолютно відсутнє почуття материнства щодо [PERSON] . В той же час, вихованням та доглядом за малолітньою [PERSON] займається виключно бабуся [PERSON] , яка вигодувала її з немовляти, створила належні умови для її розвитку та виховання, дитина доглянута, розвинена відповідно до віку, забезпечена всім необхідним, вирішено питання про влаштування її до ДНЗ з вересня поточного року. Розглянувши справу, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення, з врахуванням такого: Статтею 150 Сімейного Кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину. Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 03 лютого 2021 року (а.с. 12), витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження № 00029440457 від 03.02.2021 (а.с. 13), копії актового запису про народження № 12 від 03.02.2021 (а.с. 15-16) стверджується, що [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] , а відомості про батька записані за вказівкою матері на підставі ч. 1 ст. 135 СК України. Довідкою старости Бахтинського старостинського округу № 300 від 27.12.2023 (а.с. 18) стверджується, що фактичним місцем проживання малолітньої [PERSON] , а також її старших малолітніх братиків [PERSON] і [PERSON] є фактичне місце проживання позивача [PERSON] - [ADDRESS] . Як вбачається із свідоцтва про народження (копія повторного свідоцтва на а.с. 43), [PERSON] є матір`ю відповідачки [PERSON] та, відповідно, бабою [PERSON] , [INFO] . Зібраними позивачем і дослідженими судом доказами встановлено, що [PERSON] не приймає участі у вихованні та утриманні своєї малолітньої дочки [PERSON] фактично з народження: не цікавиться станом здоров`я доньки, не здійснює догляду за нею, не забезпечує матеріально, не турбується про її майбутнє, не веде жодних комунікацій з донькою. Таке, крім пояснень учасників справи, стверджується обставинами, викладеними у акті оцінки потреб сім`ї (а.с. 33-38), характеристиці старости Бахтинського старостинського округу від 27.12.2023 № 01-01/301 (а.с. 44), фактом окремого проживання відповідача та її малолітньої дочки [PERSON] (а.с. 18, 45). Відповідно до висновку органу опіки та піклування Мурованокуриловецької селищної ради № 16 від 31 січня 2024 року (а.с. 47-48), визнано доцільним позбавити [PERSON] батьківських прав відносно її малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Суд також звертає увагу, що на підставі рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 17 червня 2020 року (а.с. 19-29), яке набрало законної сили 06 серпня 2020 року, [PERSON] позбавлена батьківських прав відносно своїх малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до розпорядження голови Мурованокуриловецької районної державної адміністрації № 120 від 26 серпня 2020 року (а.с. 30), опікуном над малолітніми [PERSON] та [PERSON] призначено їх бабусю [PERSON] . Таким чином, вищенаведеними доказами стверджено, що відповідач по справі [PERSON] , свідомо тривалий час (з квітня 2021 року) ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню та утриманню своєї малолітньої доньки [PERSON] , в результаті чого дитина позбавлена її батьківської опіки, любові і турботи. У п. 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, передбачено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. При вирішенні позову в частині вимоги про позбавлення батьківських прав, суд враховує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, що розрив сімейних зв`язків повинен бути пропорційним до ризиків збереження таких зв`язків, що у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі. Верховний Суд у своїй постанові від 14 травня 2020 року у справі № 420/1753/18 зазначив, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. У цій конкретній справі суд переконаний, що дитина ніколи не мала батьківської турботи з боку її біологічної матері, що вона фактично з народження таку турботу отримувала лише від своєї баби, що між дитиною та її матір`ю не існує ніяких сімейних зв`язків, а тому від їх офіційного розриву не може настати якихось негативних наслідків для інтересів дитини. Тому, з врахуванням права дитини на належне батьківське виховання, її інтересів та на підставі п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України [PERSON] має бути позбавлена батьківських прав щодо її малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . При ухваленні рішення суд, відповідно до вимог ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, враховує, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. За приписами ч. 3 ст. 60 ЦК України, суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. У даній справі відсутнє подання органу опіки та піклування про призначення опікуна, не зібрано та не подано до суду документів, за якими можна було оцінити такого кандидата, і взагалі не заявлено вимогу про призначення опікуна. В той же час, ст. 61 ЦК України дозволяє органу опіки та піклування встановити опіку над малолітньою особою. З прийняттям рішення про позбавлення відповідача батьківських прав відносно її малолітньої доньки, [PERSON] офіційно залишається без батьківської опіки, оскільки біологічний батько дитини невідомий, а відомості про батька в актовому записі про народження зазначені зі слів матері. Відповідно до ч. 4 ст. 167 СК України, якщо дитина не може бути передана другому з батьків, переважне право перед іншими особами на передання їм дитини мають, за їхньою заявою, баба та дід, повнолітні брати та сестри, інші родичі дитини, мачуха, вітчим. У цій справі встановлено, що майже з народження і до теперішнього часу дитина, щодо якої вирішується питання про позбавлення її матері батьківських прав, проживає і знаходиться на утриманні своєї бабусі - позивача [PERSON] . Тому суд вважає, що до вирішення питання про призначення опікуна малолітню [PERSON] слід залишити проживати з позивачем. Згідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до ч. 3 ст. 166 СК при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. У своїй позовній заяві та в судовому засіданні позивач просить стягувати із відповідача аліменти на утримання [PERSON] в розмірі 1/6 частини її заробітку щомісячно, починаючи з дня подання до суду заяви до досягнення дитиною повноліття. Наведеними вище доказами в суді доведено, що відповідач фактично з народження дитини не приймає участі в її матеріальному забезпеченні. Ухилення матері від утримання дитини, в тому числі, стало підставою для висновку суду про доцільність позбавлення її батьківських прав щодо малолітньої дочки [PERSON] . Нормами Сімейного кодексу України передбачено обов`язок батьків утримувати своїх дітей з моменту їх народження до досягнення ними повноліття. Такий обов`язок є рівною мірою обов`язком як матері так і батька. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, або чи припинено їх шлюб. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Позивач заявила вимогу про стягнення аліментів у частці від заробітку, а тому ця її вимога підлягає до беззаперечного задоволення. Сімейне законодавство (ст. 182 СК України) зобов`язує суд при визначенні розміру аліментів враховувати стан здоров`я та матеріальне становище дитини та платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних осіб, рухомого і нерухомого майна, а також інші обставини, що мають істотне значення. Визначаючи розмір аліментів, суд враховує наступне: Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Україною постановою ВР № 789-XII від 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. За таких обставин, враховуючи рішення Мурованокуриловецького районного суду у справі № 139/208/20 (а.с. 19-29), яким з відповідача на користь позивача уже стягнуто 1/3 частину її доходів на утримання двох старших синів, наявність на утриманні відповідача малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] (а.с. 45), суд вважає, що розумним і таким, що відповідає інтересам обох сторін та малолітньої дитини [PERSON] , буде визначення розміру аліментів як 1/6 частина від заробітку відповідача щомісячно. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Позивач звернулася до суду з цим позовом 17 квітня 2024 року. Пунктом 6 ч. 1 ст. 266 ЦПК України встановлено, що, крім іншого, під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Позивач у позовній заяві зазначила, що судові витрати складаються лише із суми сплаченого судового збору. При зверненні до суду з цим позовом позивачем було сплачено 1211 гривень 20 копійок судового збору (а.с. 9). Згідно з вимогами ч. 1ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд у цьому рішенні прийшов до висновку про повне задоволення позовних вимог. Таким чином, судові витрати підлягають компенсації позивачу у розмірі 100%.

Outcome: approved