Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-12 00:00:00

В липні 2024 року представник позивача [PERSON] \~адвокат Литвиненко\~А.І.звернулася\~до суду\~із позовом\~до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в якому просила здійснити поділ житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами в [ADDRESS] , земельної ділянки площею 0,0528\~га в [ADDRESS] , по [ADDRESS] , загальною площею 31,3 кв. м., що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя. Припинити право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Припинити право власності [PERSON] на 14/50 частини житлового будинку в [ADDRESS] та 0,0528\~га земельної ділянки в [ADDRESS] . Визнати за [PERSON] право власності на 14/25 частини житлового будинку в [ADDRESS] з господарськими будівлями і спорудами та земельну ділянку площею 0,0528\~га в [ADDRESS] для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Визнати за [PERSON] право власності на квартиру в [ADDRESS] . Заявлені вимоги обґрунтувала тим, що [PERSON] та [PERSON] , перебувають у шлюбі з 01 лютого\~2002\~року. З початку\~2022\~року [PERSON] разом з дітьми проживає окремо від чоловіка в Німеччині в м.Ален. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] фактично припинив існування, подружжя не веде спільне господарство. [PERSON] подано позов про розірвання шлюбу. У період перебування у шлюбі, за договором купівлі-продажу від 22 жовтня\~2004\~року ними був придбаний в рівних частках 14/25 частини жилого будинку з частиною надвірних будівель, що знаходяться в [ADDRESS] , розташованого на земельній ділянці розміром 550.00 кв.м. Приватна спільна часткова власність кожного з них становить по 14/50. На підставі рішення від 13 квітня\~2010\~року № 202 виконавчого комітету Ленінської районної у м. Полтаві ради, [PERSON] отримав у власність земельну ділянку площею 0,0528 га за адресою [ADDRESS] , цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. У період перебування у шлюбі, [PERSON] отримала також у власність на підставі договору купівлі-продажу від восьмого жовтня\~2007\~року квартиру номер, що знаходиться в [ADDRESS] , загальною площею 31,3 кв. м. Частка права власності становить 100%. Оскільки, майно було придбане [PERSON] та [PERSON] в період шлюбу, воно належить їм, як подружжю на праві спільної сумісної власності, тому спільне майно може бути розподілено шляхом визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами та земельну ділянку площею 0,0528\~га, в порядку поділу майна за [PERSON] , а право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 31,3 кв.м. - за [PERSON] . Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 22.07.2024 року позов прийнято до розгляду та відкрито\~загальне позовне провадження у справі. Позивачка та її представник - адвокат Литвиненко А.І. в судове засідання не з`явились, про час, день та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку. Представник позивачки подала до суду заяву з проханням розглядати справу за відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час, день та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку. До суду представником відповідача адвокатом Тарасенком М.В. подано заяву про визнання позовних вимог у повному обсязі, прохає суд розглянути справу без їх участі. Згідно із частиною 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Відповідно до\~ч.3,4\~ст.\~200\~ЦПК України\~ за\~результатами підготовчого\~провадження суд\~ухвалює рішення\~у випадку\~визнання позову\~відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому\~статтями 206,\~207\~цього Кодексу. З огляду на зазначене, суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних в справі доказів. Відповідно до вимог частини 2 статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові заяви по суті справи, докази наявні в матеріалах справи та оцінивши їх у сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до даних повторного свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , між [PERSON] [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , укладено шлюб, зареєстрований 01 лютого 2002 року Шевченківським районним у місті Полтаві відділом реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), актовий запис №2. Прізвище після реєстрації шлюбу: чоловіка\~ [PERSON] , дружини\~ [PERSON] . Під час перебування у шлюбі, сторони придбали нерухоме майно: 14/25 частини житлового будинку з частиною надвірних будівель, що знаходяться в [ADDRESS] , розташованого на земельній ділянці розміром 550.00 кв.м. Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку Серії ЯИ №678662 [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,0528 га на підставі рішення Виконавчого комітету Ленінської районної у м. Полтаві ради від 13.04.2010 р. №202. Відповідно до договору купівлі-продажу від 08.10.2007 року [PERSON] придбала у власність квартиру [ADDRESS] . За загальним правилом статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 Сімейного кодексу України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі\~№ 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Відповідно до вимог статті 70 Сімейного кодексу України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Стаття 63 Сімейного кодексу України передбачає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 статті 69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. За змістом частини третьої статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 71 Сімейного кодексу України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у 25 постанови від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 Сімейного кодексу України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статті 365 Цивільного кодексу України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (статті 11 Цивільного кодексу України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Щодо застосування вказаної норми при поділі майна подружжя Верховним Судом України викладена правова позиція у справі № 6-37цс13 від 23 вересня 2015 року, відповідно до якої при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п`ята статті 71 Сімейного кодексу України). За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 Цивільного кодексу України. Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 Цивільного кодексу України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Частиною першою та другою статті 364 Цивільного кодексу України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України. У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Частиною 1статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини 1статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Відповідно частини 1статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, що визначено частина 2статті 77 ЦПК України. Згідно частини 1статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В межах розгляду даної цивільної справи судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що спірне нерухоме майно є особистою власністю відповідача. Відповідачем не оспорюється презумпцію спільності майна подружжя, що є його прямим обов`язком. З огляду на зазначене, суд вважає встановленим та доведеним, що спірне нерухоме майно є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, оскільки придбане ними в період шлюбу та за спільні кошти. А отже, спірне нерухоме майно належить сторонами в рівних частках. Підстав для відступлення від принципу рівності часток подружжя в спільному майні суд не встановив. Також суд виходить з того, що спірне нерухоме майно\~є неподільним, позивачка вимог про отримання грошової компенсації замість своєї частки не заявляє. А відтак, розглядаючи справу відповідно до вимог статті13ЦПК України, в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку про їх задоволення. Враховуючи вищевикладене, з урахуванням визнання позову відповідачем, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Судові витрати по сплату судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки.

Outcome: approved