Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-31 00:00:00

У січні 2020 року адвокат Дугінов Дмитро Андрійович в інтересах [PERSON] (далі - позивач 1, [PERSON] ), [PERSON] (далі - позивач 2, [PERSON] ), звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (далі - відповідач, АТ КБ «Приватбанк», Банк), в якій просив суд стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача 1 пеню в розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», за період з 19.01.2019 року по 19.01.2020 року за договором № SAMDN25000737831617 від 20.09.2013 року, у сумі 273 750,00 дол. США; стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача 2 пеню в розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», за період з 19.01.2019 року по 19.01.2020 року за договором № SAMDN25000735093817 від 13.05.2013 року, у сумі 384 016,50 дол. США. Усі судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначав, що позивачі є клієнтами АТ КБ «Приватбанк». 20.09.2013 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено депозитний договір №SAMDN25000737831617, на виконання умов якого, на рахунок № [NUMBER] були внесені грошові кошти у розмірі 25 000,00 дол. США. 13.05.2013 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено депозитний договір № SAMDN25000735093817, на виконання умов якого, на рахунок № [NUMBER] були внесені грошові кошти у розмірі 35 070,00 дол. США. У зв`язку з припиненням функціонування банківських відділень відповідача на окупованій території Автономної Республіки Крим, рахунки позивачів були безпідставно заблоковані. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21.05.2019 року у справі № 757/61496/18-ц, задоволено позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення депозитних вкладів, відсотків та штрафних санкцій. Постановою Київського апеляційного суду від 17.10.2019 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 21.05.2019 року, було залишено без змін. 20.12.2019 року Верховний Суд залишив без змін рішення судів попередніх інстанцій. Незважаючи на це банк продовжує ухилятися як від виконання своїх зобов`язань перед позивачами так й від виконання рішення суду яке набрало законної сили. На підставі викладеного просив задовольнити позов. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 23.01.2020 року у справі відкрито провадження за правилами позовного (загального) провадження, та призначено підготовче судове засідання. 03.03.2020 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому остання, вказує на те, що нарахування неустойки, яка є явно завищеною не відповідає передбаченим ч. 3 ст. 509 та чч. 1-2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності та розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права і суд має право її зменшити. Просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 12.03.2020 року на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до змісту якої, останній вказав, що стала судова практика, у тому числі й Верховного Суду, каже, що у разі застосування судом ст. 551 ЦК України, зменшення пені у даній категорії справ повинно бути здійснено у розмірі 100 % вкладу. Вказав, що у банку не було жодної законної підстави для блокування рахунків позивачів навесні 2014 року. Банком безпідставно та протизаконно порушено право позивачів на вільне володіння та розпорядження своїм майном (грошовими коштами). 23.11.2020 року на адресу суду від представника позивача надійшла заява про долучення доказів. 23.11.2020 року на адресу суду від представника позивача надійшла заява про долучення доказів. 01.11.2021 року на адресу суду від представника відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі. У 2021 році на адресу Печерського районного суду м. Києва надійшов позов [PERSON] , [PERSON] до Акціонерного товариства «Комерційний Банк «Приватбанк» про захист прав споживачів та стягнення пені, відповідно до змісту позовних вимог представник позивача просив суд стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача 1 пеню в розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», за період з 01.05.2020 року по 31.08.2020 року за договором № SAMDN25000737831617 від 20.09.2013 року, у сумі 91 500,00 дол. США; стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача 2 пеню в розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», за період з 01.05.2020 року по 31.08.2020 року за договором № SAMDN25000735093817 від 13.05.2013 року, у сумі 128 356,2 дол. США. Усі судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначав, що позивачі є клієнтами АТ КБ «Приватбанк». 20.09.2013 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено депозитний договір №SAMDN25000737831617, на виконання умов якого, на рахунок № [NUMBER] були внесені грошові кошти у розмірі 25 000,00 дол. США. 13.05.2013 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено депозитний договір № SAMDN25000735093817, на виконання умов якого, на рахунок № [NUMBER] були внесені грошові кошти у розмірі 35 070,00 дол. США. У зв`язку з припиненням функціонування банківських відділень відповідача на окупованій території Автономної Республіки Крим, рахунки позивачів були безпідставно заблоковані. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21.05.2019 року у справі № 757/61496/18-ц, задоволено позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення депозитних вкладів, відсотків та штрафних санкцій. Постановою Київського апеляційного суду від 17.10.2019 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 21.05.2019 року, було залишено без змін. 20.12.2019 року Верховний Суд залишив без змін рішення судів попередніх інстанцій. Незважаючи на це банк продовжує ухилятися як від виконання своїх зобов`язань перед позивачами так й від виконання рішення суду яке набрало законної сили. На підставі викладеного просив задовольнити позов. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Ільєвої Т.Г. від 03.06.2021 року у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 13.08.2021 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву. 20.08.2021 року на адресу від представника позивача надійшов відзив на позовну заяву. 08.10.2021 року від представника відповідача на адресу суду надійшло клопотання про зупинення провадження у справі. 02.12.2021 року на адресу суду від представника позивача надійшла заява про долучення доказів. 02.12.2021 року на адресу суду від представника відповідача надійшло клопотання про об`єднання справ в одне провадження. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Ільєвої Т.Г. від 03.12.2021 року об`єднано в одне провадження цивільну справу № 757/29490/21-ц зі справою № 757/2371/20-ц, присвоївши об`єднаним справам загальний № 757/2371/20-ц. Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 21.12.2021 року вказану справу було передано судді Соколову О.М. 13.01.2022 року на адресу суду від представника відповідача надійшли додаткові пояснення. 18.01.2022 року на адресу суду від представника відповідача надійшла заява про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні Відповідача. У 2020 році на адресу Печерського районного суду м. Києва надійшов позов [PERSON] , [PERSON] до Акціонерного товариства «Комерційний Банк «Приватбанк» про захист прав споживачів та стягнення пені, відповідно до змісту позовних вимог представник позивача просив суд стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача 1 пеню в розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», за період з 20.01.2020 року по 20.04.2020 року за договором № SAMDN25000737831617 від 20.09.2013 року, у сумі 69 000,00 дол. США; стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача 2 пеню в розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», за період з 20.01.2020 року по 20.04.2020 року за договором № SAMDN25000735093817 від 13.05.2013 року, у сумі 96 793,2 дол. США. Усі судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначав, що позивачі є клієнтами АТ КБ «Приватбанк». 20.09.2013 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено депозитний договір №SAMDN25000737831617, на виконання умов якого, на рахунок № [NUMBER] були внесені грошові кошти у розмірі 25 000,00 дол. США. 13.05.2013 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено депозитний договір № SAMDN25000735093817, на виконання умов якого, на рахунок № [NUMBER] були внесені грошові кошти у розмірі 35 070,00 дол. США. У зв`язку з припиненням функціонування банківських відділень відповідача на окупованій території Автономної Республіки Крим, рахунки позивачів були безпідставно заблоковані. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21.05.2019 року у справі № 757/61496/18-ц, задоволено позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення депозитних вкладів, відсотків та штрафних санкцій. Постановою Київського апеляційного суду від 17.10.2019 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 21.05.2019 року, було залишено без змін. 20.12.2019 року Верховний Суд залишив без змін рішення судів попередніх інстанцій. Незважаючи на це банк продовжує ухилятися як від виконання своїх зобов`язань перед позивачами так й від виконання рішення суду яке набрало законної сили. На підставі викладеного просив задовольнити позов. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Вовк С.В. від 02.10.2020 року у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 24.11.2020 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву. 26.11.2020 року на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив. 10.12.2020 року на адресу суду від представника відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі. 08.04.2021 року на адресу суду від представника відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі. 13.01.2022 року на адресу суду від представника відповідача надійшло клопотання про об`єднання судових справ. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Вовк С.В. від 18.01.2022 року об`єднано в одне провадження цивільну справу № 757/42543/20-ц зі справою № 757/2371/20-ц, присвоївши об`єднаним справам загальний № 757/2371/20-ц. Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 01.02.2022 року вказану справу було передано судді Соколову О.М. 12.09.2022 року на адресу суду від представника позивачів надійшли письмові пояснення. 10.01.2023 року на адресу суду від представника відповідача надійшли додаткові пояснення. 03.03.2023 року на адресу суду від представника позивачів надійшли письмові пояснення. 24.05.2023 року на адресу суду від представника відповідача надійшли додаткові пояснення. 19.06.2023 року на адресу суду від представника позивача надійшла заява про долучення доказів. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 10.10.2023 року занесеною до протоколу судового засідання ТОВ «Фінансова компанія «ФІНІЛОН» залучено в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні Відповідача, до участі у об`єднаній цивільній справі № 757/2371/20-ц. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 10.10.2023 року занесеною до протоколу судового засідання відмовлено представнику відповідача у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07.05.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання представник позивачів не з`явився, про місце день і час розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки не повідомив, разом з тим, в матеріалах справи міститься заява від представника позивача про розгляд справи без його участі. Від представника відповідача на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без фіксації судового засідання, відзив банку та додаткові пояснення підтримала, просила відмовити у задоволенні позову. Третя особа у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином Згідно з ч. 1 ст. 174 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною 8 статті 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. За наведених обставин, суд, приходить до висновку про розгляд справи у відсутність учасників на підставі наявних в ній доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За змістом ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Так, представник позивача, звертаючись до суду із вимогами про стягнення пені згідно Закону України «Про захист прав споживачів», в обґрунтування своїх вимог надав суду копію постанови Верховного Суду у справі № 757/70995/17-ц від 20.12.2019 року. Відповідно до змісту вказаної постанови суди установили, що 20.09.2013 року між [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк» укладено депозитний договір №SAMDN25000737831617, на виконання якого, на рахунок № [NUMBER] позивачем були внесені грошові кошти у розмірі 25 000,00 дол. США., що підтверджується відповідною квитанцією. 13.05.2013 року між [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк» укладено депозитний договір № SAMDN250007350937172, на виконання якого, позивачем на рахунок № [NUMBER] були внесені грошові кошти у розмірі 35 070,00 дол. США., що підтверджується відповідною квитанцією. Також судом було установлено, що 13.11.2017 року позивач [PERSON] звернувся до відповідача із письмовою заявою про розірвання договору банківського вкладу № SАMDN25000737831617 від 20.09.2013 року. Листом від 11.12.2017 року відповідач повідомив, про неможливість виконання вимог позивача. 13.11.2017 року позивач [PERSON] звернувся до відповідача із письмовою заявою про розірвання договору банківського вкладу № SАMDN250007350937172 від 13.05.2013 року. Листом від 11.12.2017 року відповідач повідомив, про неможливість виконання вимог позивача. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21.05.2019 року у справі № 757/70995/17-ц, позов [PERSON] , [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" про захист прав споживачів - задоволено. Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на користь [PERSON] заборгованість за договором банківського вкладу № SАMDN25000737831617 від 20.09.2013 року у сумі 58 067,07 (п`ятдесят вісім тисяч шістдесят сім ) доларів США. Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на користь [PERSON] заборгованість за договором банківського вкладу № SАMDN250007350937172 від 13.05.2013 року у розмірі 85 862, 36 ( вісімдесят п`ять тисяч вісімсот шістдесят два) 36 доларів США та 31,88 (тридцять одну) грн. Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на користь держави 3 763,72 грн. судового збору. Постановою Київського апеляційного суду від 17.10.2019 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 21.05.2019 року - залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 20.12.2019 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 21.05.2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 17.10.2019 року - залишено без змін. У відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. За змістом частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Правовідносини з банківського вкладу врегульовані нормами ЦК України, законами України від 12 липня 2001 року № 2664-ІІІ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», від 07 грудня 2000 року № 2121-ІІІ «Про банки і банківську діяльність», від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ «Про захист прав споживачів», від 05 квітня 2001 року № 2346-ІІІ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні». За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України). У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (статті 549, 551, 611 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. У статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 цієї статті); продукція - це будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець- це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3). Отже, Законом України «Про захист прав споживачів» врегульовані договірні відносини за участі споживача. Частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. Якщо вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем, який несе відповідальність за неналежне надання цих послуг. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) викладено правову позицію про те, що пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача, однак якщо між сторонами припинено правовідносини з договорів банківського вкладу, то з часу такого припинення частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на спірні правовідносини. Договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час (частина перша статті 1075 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Тобто після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. Після розірвання договору банківського вкладу між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, яке підтверджено судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання. Тобто з моменту розірвання договору банківського вкладу пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не нараховується. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду від 16 червня 2023 року у справі 757/37163/20-ц. Установлено, що Банк отримав заяву про розірвання спірних Договорів № SAMDN25000737831617 від 20.09.2013 року 15.11.2017 року, а заяву про розірвання спірних Договорів №SAMDN250007350937172 від 13.05.2013 року - 16.11.2017 року, а отже з урахуванням вимоги про повернення коштів, договір є розірваним через 2 банківських дні після отримання заяви вкладника, що відповідає також ч. 3 ст. 651 ЦК України. А відтак, Договір №SAMDN250007350937172 від 13.05.2013 року розірваний з 19.11.2017 року, а договір № SAMDN25000737831617 від 20.09.2013 року - з 18.11.2017 року. За вказаних обставин з 19.11.2017 року пеня за договорам №SAMDN250007350937172 від 13.05.2013 року відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не нараховується. За вказаних обставин з 18.11.2017 року пеня за договорам № SAMDN25000737831617 від 20.09.2013 року відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не нараховується. Оскільки у даній справі позивачі просить стягнути пеню за договором банківського вкладу № SАMDN25000737831617 від 20.09.2013 року, а саме за період з 19.01.2019 року по 19.01.2020; з 20.01.2020 року по 20.04.2020 року; з 01.05.2020 року по - 31.08.2020 року та за договором банківського вкладу № SАMDN250007350937172 від 13.05.2013 року, а саме за період з 19.01.2019 року по 19.01.2020; з 20.01.2020 року по 20.04.2020 року; з 01.05.2020 року по - 31.08.2020 року, тобто поза межами дії договорів, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позови задоволенню не підлягають. Відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Ураховуючи, що у матеріалах справи відсутні докази надання позивачами згоди на переведення боргу від АТ КБ «ПриватБанк» до ТОВ «ФК «ФІНІЛОН» за договорами банківського вкладу, договір про переведення боргу укладений між банком і ТОВ «ФК «ФІНІЛОН», не створює правових наслідків для позивача. За таких обставин саме АТ КБ «ПриватБанк», а не ТОВ «ФК «ФІНІЛОН», є належним відповідачем у цій справі. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Так, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaariv. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір компенсується за рахунок держави. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed