Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до Акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» (далі АТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України», товариство) про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 27 березня 2024 року 03 травня 2024 року у розмірі 11 630 грн 25 коп. В обґрунтування вимог позивач вказала, що постановою Тернопільського апеляційного суду від 26 березня 2024 року у справі за №607/9320/23 скасовано наказ № 84/к від 25 квітня 2023 року філії Акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» «Тернопільська регіональна дирекція» про її звільнення. Поновлено її на посаді оброблювача інформаційного матеріалу відділу виробництва тематичного та національного контенту в філії Акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» «Тернопільська регіональна дирекція». Стягнуто з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28 квітня 2023 року до 26 березня 2024 року в розмірі 97780 гривень 25 копійок, з відрахуванням відповідних податків і зборів. Вирішено питання судових витрат. Рішення в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання. Однак, відповідач виконав рішення суду про поновлення на роботі та фактично допустив її до роботи лише 03 травня 2024 року. Вважає, що у зв`язку з невиконанням відповідачем негайно рішення суду про поновлення її на роботі, вона, на підставі вимог ст. 236 КЗпПУ, має право на середній заробіток за період з 27 березня 2014 року по 03 травня 2024 року у розмірі 11 630,25 грн. Посилаючись на наведене, просить задовольнити позов. Відповідач подав відзив на позов та вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення. Зазначив, що позивач обрала не належний спосіб захисту, що є самостійною підставою для відмови у позові. У судовому засіданні позивач позов підтримала з підстав, викладених у ньому. Представник відповідача проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позов та просив відмовити у його задоволенні. Судом встановлено, що постановою Тернопільського апеляційного суду від 26 березня 2024 року у справі за №607/9320/23 скасовано наказ № 84/к від 25 квітня 2023 року філії Акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» «Тернопільська регіональна дирекція» про звільнення [PERSON] . Поновлено [PERSON] на посаді оброблювача інформаційного матеріалу відділу виробництва тематичного та національного контенту в філії Акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» «Тернопільська регіональна дирекція». Стягнуто з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28 квітня 2023 року до 26 березня 2024 року в розмірі 97780 гривень 25 копійок, з відрахуванням відповідних податків і зборів. Вирішено питання судових витрат. Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць звернуто до негайного виконання. Наказом Акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» від 01 травня 2024 року за № 27-ОСФ на виконання постанови Тернопільського апеляційного суду від 26 березня 2024 року у справі за № 607/9320/23, позивача поновлено на посаді оброблювача інформаційного матеріалу відділу виробництва тематичного та національного контенту філії АТ «НСТУ» Тернопільського РД та вважати такою, яка приступила до роботи 03 травня 2024 року. [PERSON] ознайомлена із вказаним наказом про поновлення на роботі 03 травня 2024 року, про що свідчить її підпис на зворотньому листі наказу та визнається відповідачем. Постановою Тернопільського апеляційного суду від 26 березня 2024 року, яка набрала законної сили, встановлено, що середньоденний заробіток [PERSON] становить 430.75 грн, без відрахувань до бюджету усіх податків і зборів. Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду справи, оцінивши в сукупності наявні у справі докази, приходить до переконання, що позов підлягає до задоволення, виходячи із наступних підстав. В силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу,в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з вимогами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Конституція України, трудове та цивільне законодавство закріплює обов`язок кожного неухильно додержуватися положень Конституції України та законів України, добросовісно здійснювати свої права та обов`язки і встановлює юридичну відповідальність за їх невиконання та передбачає заходи примусового виконання цивільних обов`язків, які виникають, зокрема, безпосередньо з актів законодавства, рішення суду або договору, у разі їх невиконання боржником добровільно . Так, частина перша статті 235 КЗпП України передбачає, що в разі звільнення без законних підстав працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню (частина 7 статті 235 КЗпП України). Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні. Оскільки зазначена норма права в імперативній формі передбачає негайне виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі відсутність у судовому рішенні вказівки про це не позбавляє рішення його обов`язковості з моменту проголошення. Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства (ст.129 Конституції України). Отже, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень, судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Аналогічна правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 1 липня 2015 року у справі № 6-435цс15. Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. При цьому, дії власника щодо видання наказу про поновлення на роботі повинні забезпечити можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Відповідно, заслуговують на увагу доводи позивача про несвоєчасне виконання відповідачем постанови Тернопільського апеляційного суду 26 березня 2024 року. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (ст.18 ЦПК України). Положеннями ст. 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Виходячи з лексичного значення (тлумачення) поняття «затримка», як «зволікання», «проволока», за змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. Оскільки поновлення на роботі це повернення працівника в попередній стан, який існував до його незаконного звільнення, то правовими наслідками поновлення на роботі працівника є надання йому попередньої роботи (посади); здійснення оплати всього часу вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням; поновлення неприривного стажу роботи тощо. Отже, достовірно знаючи про те, що 26 березня 2024 року судом було винесено рішення у справі за позовом [PERSON] про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки відповідно до змісту судового рішення представник відповідача був присутній у судовому засіданні 26 березня 2024 року, відповідач в порушення вищенаведених норм законодавства, наказу про поновлення на роботі позивача 26 березня 2024 року не видав. Такий наказ за №27-ОСФ про поновлення на роботі позивача було видано лише 01 травня 2024 року, де зазначено про допущення позивача до роботи 03 травня 2024 року. Разом з цим, рішенням суду передбачено негайне виконання в частині поновлення на роботі. Таким чином, в судовому засіданні встановлено та підтверджено той факт, що після ухвалення судом 26 березня 2024 року рішення про поновлення позивача на роботі, відповідач видав наказ про поновлення на роботі лише 01 травня 2024 року із зазначенням про допущення до роботи позивача лише 03 травня 2024 року та довів його до відома позивача, допустивши фактично до роботи 03 травня 2024 року. Вказані обставини підтвердив у судовому засіданні представник відповідача. Відтак, суд прийшов до висновку про затримку з вини відповідача виконання судового рішення у розумінні статті 236 КЗпП України, яка зумовлює відповідальність, передбачену цією нормою. Цей період часу є вимушеним прогулом, який підлягає оплаті на підставі статті 236 КЗпП України Аналогічна правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 1 липня 2015 року у справі № 6-435цс15 Таким чином, час вимушеного прогулу позивача за період з 26 березня 2024 року по 03 травня 2024 року, згідно заявлених позовних вимог, складає 27 робочих днів. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 р. № 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати», нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводиться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював. Середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці; час протягом якого працівники згідно чинного законодавства не працювали і за ними не зберігався заробіток, або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. Постановою Тернопільського апеляційного суду від 26 березня 2024 року встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача становить 430.75 грн, без відрахувань до бюджету усіх податків і зборів, тому ця обставина відповідно до вимог ч.4 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає. Отже, середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі позивача за період з 26 березня 2024 року по 03 травня 2024 року становитиме 11 630,25 грн, з відрахуванням до бюджету усіх податків і зборів, виходячи із розрахунку - 430.75 грн середньоденного заробітку помноженого на 27 робочих днів. Суд не приймає до уваги доводи відповідача про те, що позивачем обрано невірний спосіб захисту, так як із змісту позовної заяви вбачається, що позивачем ставиться вимога про стягнення заробітної плати як безпідставні, оскільки сам по собі факт такого викладення у назві позову не спростовує обґрунтування позову викладеного у ньому із посиланням на вимоги ст. 236 КЗпП України та свідчать саме про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі. Про що також підтвердила позивач у судовому засіданні. Відповідачем не надано та судом не встановлено будь-яких поважних причин, які б перешкоджали відповідачу виконати рішення суду про поновлення позивача на роботі негайно, після його проголошення. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги є підставними, а доводи відповідача не спростовують тверджень позивача. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, суд вважає, що з Акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» в користь [PERSON] слід стягнути середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі у розмірі 11 630 грн 25 коп, з відрахуванням відповідних податків і зборів за період з 26 березня 2024 року по 03 травня 2024 року. Згідно з вимогами п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову судовий збір покладається на відповідача. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи наведене, з відповідача на користь державного бюджету слід стягнути судовий збір у розмірі 1211, 20 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved