Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-24 00:00:00

У травні 2024 року представник [PERSON] звернулася до суду в інтересах позивача [PERSON] , в якому просить визнати сина позивача [PERSON] таким, що втратив право на користування квартирою [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач [PERSON] є основним квартиронаймачем\~житлового приміщення\~на [ADDRESS] .\~Квартира не\~приватизована та\~перебуває у\~комунальній власності. Крім позивача в квартирі зареєстровані його дружина [PERSON] , 1958 року народження, та діти: [PERSON] , 1986 року народження, [PERSON] , 1983 року народження. Останній вже тривалий час проживає за межами України (в Польщі), втратив інтерес до даного житла, витрат, пов`язаних з оплатою комунальних послуг чи з обслуговуванням квартири не несе. Реєстрація відповідача\~у помешканні\~позбавляє позивача\~можливості приватизувати\~квартиру,\~а також\~отримати субсидію на оплату комунальних послуг, що приносить позивачу додаткові витрати на сплату комунальних послуг, у зв`язку з чим позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, клопотали про розгляд справи у його відсутності. Відповідач [PERSON] , повідомлений про розгляд справи шляхом направлення матеріалів позову за адресою реєстрації та судовим оголошенням, в судове засідання не з`явився, правом подати відзив на позов не скористався. Треті особи [PERSON] та [PERSON] кожні зокрема також подали заяви про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги [PERSON] підтримали. Справу розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження відповідно до вимог частини першої статті 274 ЦПК України. Враховуючи положення статті 280 ЦПК України, суд ухвалив проводити заочний розгляд справи. У зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося (частина друга статті 247 ЦПК). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, відповідно до частини четвертої і п`ятої статті 268 ЦПК України є дата складення повного судового рішення. Датою ухвалення рішення у цій справі є 25.07.2024. Суд, вивчивши матеріали справи, дійшов такого висновку. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону чи за рішенням суду. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ від 24.11.1986 у справі «Gillow v. the U.K.»), так і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18.02.1999 у справі «Larkos v. Cyprus»). Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. У частині третій статті 71 ЖК України наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців. Вичерпного переліку поважності причин не проживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Згідно зі статтею 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постановах від 03.04.2019 у справі № 454/2025/15-ц, від 27.08.2021 у справі № 521/5887/17 (провадження № 61-7894св20), від 11.10.2021 у справі № 203/1665/19-ц (провадження № 61-11593св21), від 31.08.2022 у справі № 344/19735/19 (провадження № 61-13123св21) Верховний Суд виходить з того, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення. У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк. [PERSON] , [INFO] , на підставі ордеру на жиле приміщення № 4 серія Б, виданий Виконавчим комітетом Ковельської міської ради від 09.02.1998 №23 являється квартиронаймачем житлової площі 40,1 кв м, що складається з 3 кімнат в гуртожитку на [ADDRESS] . Згідно з довідкою РЖКП №1 на час звернення з позовом до суду в квартирі зареєстровані позивач, дружина [PERSON] , дочка [PERSON] та син [PERSON] . Витрати по оплаті комунальних послуг вказаного житлового приміщення несе позивач, що підтвердив відповідними квитанціями. Як з`ясував суд дійсна сутність позовних вимог про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, полягає у намірах позивача приватизувати квартиру. Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що приватизація державного житлового фонду це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Приватизація здійснюється\~шляхом безоплатної передачі наймачу та членам його сім`ї квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у межах визначеної норми. При цьому, до членів сім`ї наймача включаються громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Відповідно до пунктів 4,18,23 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 № 396, передача займаних квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється в приватну (спільну сумісну, спільну часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цих квартирах (будинках), жилих приміщеннях у гуртожитку, кімнатах у комунальній квартирі, у тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло. Орган приватизації приймає рішення про передачу квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах у власність громадян. На підставі вказаного рішення орган приватизації видає свідоцтво про право власності та реєструє його у спеціальній реєстраційній книзі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах, що належать громадянам на праві приватної (спільної сумісної, спільної часткової) власності. Відповідно до пункту 4 частини 3 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду доказів і у доведеності перед судом їх переконливості. Згідно зі статтею 12\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторони. Відповідно до статті 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач, як підставу позову зазначає відсутність відповідача тривалий час (більше дев`яти років) за місцем реєстрації. Відповідно до довідки РЖКП №1 №232 від 19.02.2024, відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , однак за вказаною адресою не проживає з 2015 року. Дана інформація надана установою на підставі пояснень сусідів [PERSON] та [PERSON] . Факт проживання відповідача в Республіці Польща підтверджується Посвідкою на проживання серії RR 8551957. Відтак, позивачем доведений факт не проживання відповідача у спірній квартирі протягом останніх дев`яти років без поважних причин. Відповідач не надав суду доказів на спростування доказів позивача, в матеріалах справи також відсутні докази того, що відповідач залишив житло вимушено, або що свідчать про наявність перешкод для проживання відповідача у спірній квартирі. З урахуванням наведеного, право позивача підлягає захисту шляхом визнання відповідача таким, що втратив право на користування житлом. Судові витрати у справі слід залишити за позивачем відповідно до заявленого ним клопотання.

Outcome: approved