Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-23 00:00:00

Публічне акціонерне товариство "Укрнафта" (далі - Товариство) звернулося до суду з позовом до [PERSON] , відповідно до вимог якого просить стягнути з відповідачки на свою користь 26 226,18 грн, з яких безпідставно одержаних коштів в сумі 18473,65 грн, а також 6 498,36 грн інфляційних нарахувань та 1 254,17 грн 3% річних. Позовні вимоги мотивовані тим, що 16.03.2021 року [PERSON] була прийнята на роботу в Товариство. 24.07.2021 року [PERSON] звільнено з посади за угодою сторін та проведено розрахунок шляхом перерахування 30.09.2021 року грошових коштів в сумі 18473,65 грн на рахунок [PERSON] в Акціонерному товаристві Комерційний Банк "ПриватБанк" (балі - Банк). Однак [PERSON] не погодилася з тим, що кошти перераховані саме в цей Банк, і звернулася до суду з позовом про стягнення грошових коштів. Відповідно до постанови Київського апеляційного суду від 01.06.2023 року у справі № 382/214/22 стягнуто з Товариства на користь [PERSON] 18473,65 грн. Вказане рішення було виконано Товариством; виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №382/214/22, виданого 13.07.2023 Яготинським районним судом Київської області, закінчено. За твердженням позивача, відповідач хоч і не вважав раніше проведений 30.09.2021 позивачем розрахунок належним, однак коштів, які були перераховані на його рахунок в Банк, не повернув. Тому оскільки кошти, перераховані 30.09.2021 в сумі 18473,65 грн, набуті [PERSON] без достатньої правової підстави, не належать до фонду оплати праці, не є заробітною платою та платежами, які прирівнюються до неї, в силу положень ст. 1212 ЦК України підлягають поверненню, позивач просить стягнути їх з відповідача з урахуванням інфляційних нарахувань та відсотків річних. Ухвалою від 29.01.2024 відкрито провадження у справі, розгляд якої визначено провести за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою від 07.05.2024 залучено Банк до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляає самостійних вимог щодо предмета спору. В судових засіданнях представник позивача вимоги позову підтримав, просив його задовольнити. Відповідачка брала участь у судових засіданнях 07.05.2024 та 03.07.2024, письмові заяви із запереченнями проти позову не подала, проти позову заперечувала, посилаючись на безпідставність перерахування Товариством грошових коштів на рахунок в Банку, тобто зовсім іншій фінансовій установі, ніж було сторонами обумовлено; зазначила, що частину коштів, які надійшли 30.09.2021, нею було знято. Банк підтвердив надходження грошових коштів на рахунок відповідачки 30.09.2021. В судовому засіданні 24.07.2024 Товариство підтримало позовні вимоги. Відповідачка не з`явилася, повідомлена належним чином. Третя особа не з`явилася, повідомлена належним чином. Заслухавши пояснення учасників, дослідивши матеріали справи, надаючи оцінку виниклим між сторонами правовідносинам, суд враховує таке. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 16.03.2021 року [PERSON] була прийнята на роботу в Товариство, а 24.07.2021 року її звільнено з посади за угодою сторін. Товариством 30.09.2021 року перераховано грошові кошти в сумі 18473,65 грн на рахунок [PERSON] в Банку (а. с. 51-52). Відповідно до виписки Банку за період 30.09.2021-05.10.2021 грошові кошти надійшли 30.09.2021 на рахунок відповідачки та частково були зняті. Після цього, у лютому 2022 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Товариства про стягнення заборгованості в розмірі 27511,35 грн та відповідно до постанови Київського апеляційного суду від 01.06.2023 року у справі № 382/214/22 стягнуто з Товариства на користь [PERSON] 18473,65 грн. Вказане рішення було виконано Товариством; виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 382/214/22, виданого 13.07.2023 Яготинським районним судом Київської області, закінчено 05.10.2023 (а. с. 14). Відповідно до цієї постанови суд зазначив, що доводи Товариства в тій частині, що сума в розмірі 18473,65 грн була перерахована та виплачена позивачу 30.09.2021 року на розрахунковий рахунок в Банку не можуть бути прийняті в якості підстав для відмови у задоволенні позову [PERSON] , оскільки, зокрема, Товариством не доведено правомірність і підставність перерахування коштів позивачу іншій фінансовій установі (Банку), ніж було обумовлено сторонами. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України. Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19). За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Необхідно виходити з того, що правова підстава отримання (набуття) майна відсутня у тому разі, коли відбувся перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується безпосередньо на вимогах закону, або суперечить меті існування правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Під правовою підставою збагачення повинна розумітися певна економічна мета надання майна, легітимізована відповідним юридичним фактом, або така, що ґрунтується безпосередньо на законові. Одночасна наявність цих двох елементів: відповідність збагачення економічній меті надання майна, юридичного факту (норми закону), що легітимізує цю мету, - є необхідною для того, щоб збагачення однієї особи за рахунок іншої вважалося підставним та правомірним. Залежно від того, в якій формі виражається недолік правової підстави, що породжує обов`язок повернути майно, можна виокремити, зокрема, такий вид безпідставного збагачення як збагачення, правова підстава якого була відсутньою з самого початку (ab initio sine causa). У такому випадку відбувається збагачення, хоча й з волі потерпілого, проте, яке не засноване на правомірному юридичному фактові. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого отримання. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або взагалі була відсутня. Подібні висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19, провадження № 14-175цс21. Відповідно до статті 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Для застосування зазначеної норми необхідно, по-перше, щоб одна особа набула (зберегла) майно за рахунок іншої. Збільшення або збереження в попередньому розмірі майна однієї сторони є результатом відповідного зменшення майна у іншої сторони. По-друге, необхідно, щоб набуття майна однією особою за рахунок іншої відбулося без достатньої правової підстави, передбаченої законом або угодою. Безпідставно набуте майно повертається тому, за рахунок кого було набуте. Вирішуючи питання про застосування/незастосування статей 1212, 1213 ЦК України, суд має встановити, зокрема, наявність/відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за результатами дослідження на підставі належних та допустимих доказів у справі, та встановити безпосередньо сам факт набуття або збереження майна відповідачем за рахунок позивача. Аналогічний висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 23 листопада 2022 року у справі № 947/3879/20 (провадження № 61-7177св22). Суд враховує, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) базується на римській максимі non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі зазначеної доктрини є принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, та, що не відповідає попереднім заявам або поведінці, за умови, що інша сторона, діючи собі на шкоду, розумно покладається на них (висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, сформульований у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17). Як вбачається з матеріалів справи, аналізуючи відносини й поведінку сторін, відповідач хоч і не вважав раніше проведений 30.09.2021 позивачем перерахунок грошових коштів в розмірі 18473,65 грн на рахунок в Банку належним, частину коштів зняв та використав на власний розсуд, що підтвердив у судовому засіданні (інша частина була списана автоматично Банком для погашення заборгованості по картці). Тобто, стверджуючи про безпідставність перерахування Товариством грошових коштів саме на рахунок в Банку, відповідач частину коштів одразу використав на власний розсуд, а інша частина фактично покращила його фінансовий стан. І лише через чотири місяці (в лютому 2022 року), вже вважаючи такий перерахунок 30.09.2021 неналежним, [PERSON] звернулася до суду з позовом про стягнення в тому числі й 18473,65 грн (які в подальшому були стягнуті судом; Товариством фактично повторно перерахована вказана сума на виконання рішення суду; наведене фактично призвело до безпідставного збагачення). Наведена поведінка відповідача, на переконання суду, є суперечливою та не узгоджується із приципами розумності, справедливості, добросовісності. Матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження наявності між сторонами інших зобов`язань. Відсутність між сторонами відповідної підстави одержання 30.09.2021 відповідачем грошових коштів в розмірі 18473,65 грн у даному випадку свідчить, що має місце безпідставне набуття відповідачем коштів позивача, про які йде мова у позові, а також підстави для їх повернення відповідно до ст. 1212 ЦК України. Ураховуючи те, що відповідачем не надано, а в матеріалах справи немає доказів, які свідчили б про наявність достатніх правових підстав для утримання ним помилково перерахованих позивачем грошових коштів, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимоги позивача про стягнення з відповідача вказаної суми. Разом з тим, заявлення до стягнення цих коштів з відповідача з урахуванням інфляційних нарахувань та відсотків річних (розрахованих крім іншого з 01.10.2021 року), суд визнає необґрунтованим та безпідставним, оскільки в межах розгляду справи № 382/214/22 Товариство доводило саме правомірність і підставність їх перерахування і лише не довівши це в межах розгляду цієї справи, лише в січні 2024 року Товариство звернулося до суду з позовом про повернення безпідставно перерахованих коштів та нараховує на них інфляційні нарахування та відсотки річні. При цьому, Товариство заявило вимогу про повернення грошових коштів вже після того, як Товариство не довело правомірність і підставність перерахування коштів позивачу іншій фінансовій установі (Банку), ніж було обумовлено сторонами. в межах розгляду справи № 382/214/22. Після постанови суду у цій справі Товариство жодних письмових вимог до [PERSON] не висувало до моменту пред`явлення позову про повернення грошових коштів, а тому вини відповідача у несвоєчасному поверненні цих коштів не вбачається. За таких обставин, на переконання суду, нарахування інфляційних та відсотків річних є необґрунтованим та безпідставним, а також таким, що не узгоджується із приципами розумності, справедливості, добросовісності. Відтак в задоволенні вимог про стягнення інфляційних та відсотків річних необхідно відмовити. Дійшовши висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, суд розподіляє судовий збір відповідно до ст. 141 ЦПК України пропорційно розміру задоволених вимог.

Outcome: partial