Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-22 00:00:00

Адвокат Кійко Євген Анатолійович в інтересах [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовною заявою до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, Орган опіки та піклування в особі Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання неповнолітньої дитини. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 08.08.2012 позивач перебуває в шлюбі з відповідачкою, під час якого народився син [PERSON] , [INFO] . Шлюб між сторонами розірваний згідно з рішенням Голосіївського районного суду міста Києві від 08.08.2023. Дитина проживає разом з батьком за адресою: [ADDRESS] , та відвідує школу. З березня 2022 року мати дитини мешкає окремо, що пов`язано з подружніми відносинами, результатом яких стало розірвання шлюбу. Батько створив для дитини всі необхідні умови для проживання та розвитку. [PERSON] навчається у 4 класі Міжнародного ліцею «Глобус» міста Києва, харчування в якому оплачує позивач, а також несе витрати на утримання сина. Позивач має роботу, самостійний дохід, здійснює підприємницьку діяльність. Мати дитини має намір виїхати за кордон та влаштуватись на довготривалу роботу, з огляду на що батьками було прийнято рішення, що дитина буде проживати з батьком. Відповідач надає свою попередню згоду на те, щоб визначити місце проживання дитини з батьком. Просив: визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , за місцем проживання батька [PERSON] . 22.11.2023 постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі, призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження, залучення до участі в справі третьої особи. 31.01.2024 постановлено ухвалу про залучення до участі в справі третьої особи, ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті. Позивач та його представник підтримали заявлені позовні вимоги. Відповідач та її представник заперечували проти задоволення позовних вимог. Інші учасники справи до суду не з`явились. В судовому засіданні представники сторін повідомили суд про неможливість забезпечити в судовому засіданні участь малолітнього [PERSON] , [INFO] , оскільки він разом з матір`ю перебуває за кордоном. Дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне. 08.08.2012 [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, під час якого народився [PERSON] , [INFO] . 08.08.2023 Голосіївським районним судом міста Києва ухвалено рішення у справі №752/12691/23 про розірвання шлюбу між сторонами, яке набрало законної сили 08.09.2023. 01.08.2023 [PERSON] уклав договір оренди житла за адресою: [ADDRESS] , на строк до 01.08.2024. [PERSON] та [PERSON] фактично проживають за адресою: [ADDRESS] . Згідно з актом від 10.01.2024, складеного представниками Служби у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, проведено обстеження умов проживання [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . Умови проживання відповідають санітарно-гігієнічним нормам, стосунки доброзичливі. Сума доходу позивача від підприємницької діяльності за 1 півріччя 2023 року склала 1401730,08 грн. [PERSON] не має психіатричних протипоказань для виконання батьківських обов`язків, що підтверджується довідкою ТОВ «Медстрахсервісу» від 20.02.2024. [PERSON] навчається у 4 класі Приватної організації (установи, закладу) «Заклад загальної середньої освіти «Міжнародний ліцей Глобус» м. Києва, батьки дитини з першого дня цікавляться навчанням сина, спілкуються з вчителями, приймають активну участь в житті колективу. Згідно з висновком Органу опіки та піклування Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 22.03.2024 №102-1382 доцільним є визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] . Частиною третьою статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Відповідно до положень статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Стаття 141 СК України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Також суд враховує вимоги частини шостої статті 7 СК України, відповідно до якої рівність прав і обов`язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин, що узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі «Зоммерфельд проти Німеччини» («Sommerfeld v. Germany») від 08 липня 2003 року, «Цаунеггер проти Німеччини» («Zaunegger v. Germany») від 03 грудня 2009 року). Відповідно до положень частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. При цьому орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, §54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Відповідно до положень частини першої статті 3, частини першої статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27.02.1991, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Зазначених висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, в якій вона відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Такий висновок є сталим у практиці Верховного Суду (зокрема постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18). Суд також враховує висновок Верховного Суду, відображений у постанові від 15.01.2020 по справі №148/1555/17, за яким рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин справи, а вже тільки потім права батьків. Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини дитина наділяється правом на те, щоб її найкращі інтереси оцінювалися і бралися до уваги як першочергове міркування при прийнятті відносно неї будь-яких дій або рішень як у державній, так і у приватній сфері. Найкраще забезпечення інтересів дитини - це право, принцип і правила процедури, які засновані на оцінці усіх елементів, що відображають інтереси дитини у конкретних обставинах. При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини з метою прийняття рішення про застосування тієї чи іншої конкретної міри належить діяти в наступному порядку: 1) з урахуванням конкретних обставин справи слід визначити, в чому полягають відповідні елементи оцінки найкращих інтересів, наповнити їх конкретним змістом і визначити значимість кожного з них у співвідношенні з іншими; 2) з цією метою необхідно слідувати правилам, що забезпечують юридичні гарантії та належну реалізацію цього права. При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню наступні базові елементи: (а) погляди дитини, (б) індивідуальність дитини, (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин, (г) піклування, захист і безпека дитини, (ґ) вразливе положення, (д) право дитини на здоров`я, (е) право дитини на освіту. Дитина, яка внутрішнім законодавством визнається такою, що має достатній рівень розуміння, під час розгляду судовим органом справи, що стосується її, наділяється правами: отримувати всю відповідну інформацію; отримувати консультацію та мати можливість висловлювати свої думки; клопотати про призначення спеціального представника під час розгляду судовим органом справ, бути поінформованою про можливі наслідки реалізації своїх думок та про можливі наслідки будь-якого рішення (статті 3, 4 Європейської конвенції про здійснення прав дітей 1996 року). Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Разом з тим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати та сприяти захисту прав та інтересів дитини (ст. 12 Конвенції про права дитини, ст. 171 СК України, ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства»). Суд зауважує, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага повинна приділятись якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини. Суд відзначає, що під час розгляду справи дитина не була вислухана судом та своєї думки щодо питання визначення її місця проживання з батьком не висловила, хоча судом оголошувалась перерва в судовому засіданні задля забезпечення участі дитини під час розгляду справи. При цьому зі змісту висновку органу опіки та піклування вбачається, що висновок також не містить думки дитини. Жодних доказів (письмових, електронних доказів (відео-, аудіоматеріалах), висновків психологічної експертизи суду надано не було. Також при вирішенні цього спору суд враховує обставини життя батька, матері, самої неповнолітньої дитини, яка мешкала разом з батьком, де створено належні умови для проживання дитини, наявність стабільного доходу та постійного місця роботи у батька дитини, відсутність відомостей про негативну поведінку батьків щодо дитини. Проте суд при вирішенні цього спору має враховувати в першу чергу інтереси самої дитини і діяти так, щоб забезпечити її найкращі інтереси з урахуванням при оцінці віку дитини, її поглядів, індивідуальність, збереження сімейного оточення і підтримання відносин, піклування, захист і безпеку дитини, вразливе положення тощо, право дитини на здоров`я. Зважаючи на те, що малолітній [PERSON] , [INFO] , у жодний прийнятний спосіб не висловив свою думку щодо спору, що розглядається, а сторони по справі не вчинили жодних дій задля того, щоб надати дитині можливість висловити свою думку, зважаючи на те, що Орган опіки та піклування також не з`ясував думки дитини в зазначеному спорі та не врахував її інтересів під час складання висновку щодо доцільності проживання батька з сином, суд не вважає за можливе задовольнити позовні вимоги, оскільки не переконався, що рішення про задоволення позовних вимог забезпечить найкращі інтереси безпосередньо самої дитини, а не її батьків. Згідно зі ст. 141 ЦПК України судові витрати позивачу за рахунок відповідача не відшкодовуються, оскільки суд відмовив в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed