Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-06 00:00:00

В січні 2024 року [PERSON] , в інтересах якої діє представник адвокат Карамян Е.Ф., звернулась до Добропільського міськрайонного суду Донецької області із заявою про визнання фізичної особи безвісно відсутньою. В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що [PERSON] народилась [INFO] , її рідним батьком є [PERSON] , з яким разом проживали за адресою: [ADDRESS] . В 2001 році вказана квартира була приватизована заявницею та її батьком, у зв`язку з чим вони стали власниками квартири і їм належить по 1/2 частини. Заявниця зазначила, що у вказаній квартири нині проживає її мати, а вона з чоловіком та чотирма дітьми мешкає за іншою адресою, в квартирі бабусі її чоловіка. Приблизно в 2015 році [PERSON] поїхав на заробітки до Росії, після чого його більше не бачила. Спочатку [PERSON] підтримував зв`язок, рідко телефонував, але не повідомляв де проживав. У липні 2018 року [PERSON] повідомив, що став громадянином Росії, на підтвердження чого надіслав копію паспорта, після чого перестав підтримувати зв`язок. [PERSON] вказує, що у неї немає родичів та знайомих в Росії, тому була відсутня можливість знайти батька, та вона не знає навіть чи живий він. Різні органи державної влади неодноразово вказували [PERSON] на необхідність евакуювання дітей із прифронтової зони до більш безпечних областей України, через складну обстановку та близькість міста Добропілля до зони бойових дій. У зв`язку з чим [PERSON] має намір продати квартиру власниками якої вона є разом з батьком, щоб мати можливість знайти інше житло в місці евакуації, однак спільну квартиру вона не може продати, оскільки 1/2 частка належить її батьку [PERSON] . [PERSON] зазначає, що вже шість років від її батька немає ніяких звісток та вона намагалась його знайти, але не змогла цього зробити, так як ніхто з родичів та друзів не знає його місцезнаходження. Просила визнати [PERSON] , [INFO] , уродженця с. Кличка Приаргунського району Чітінської області, РФ, останнє місце проживання: : [ADDRESS] , безвісно відсутнім. Ухвалою суду від 05.02.2024 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання. В судове засідання заявниця [PERSON] та її представник адвокат Карамян Е.Ф. не з`явились, але від останнього надійшла заява про розгляд справи без їх участі, заявлені вимоги просив задовольнити. Представник заінтересованої особи Добропільської міської ради Покровського району Донецької області в судове засідання також не з`явився, надіславши заяву про розгляд справи без його участі та вирішення питання на розсуд суду. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов такого висновку. 15.09.2018 року заявниця [PERSON] одружилась з громадянином [PERSON] , про що в матеріалах справи мається копія свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого 15.09.2018 року Добропільським МВ ДРАЦС ГТУЮ у Донецькій області, дошлюбне прізвище заявниці було « [PERSON] » (а.с.9). Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого повторно 16.02.2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Добропіллю Добропільського МУЮ Донецької області (а.с.8), батьками [PERSON] зазначені [PERSON] та [PERSON] . Отже в судовому засіданні достеменно встановлено, що заявниця [PERSON] є рідною донькою [PERSON] . Розпорядженням органу приватизації №513/5722 від 26.04.2001 року було задоволено заяву [PERSON] та передано квартиру за адресою: [ADDRESS] , у спільну приватну власність (а.с.17). Відповідно до дублікату свідоцтва про право власності на житло від 26.04.2001 року вбачається, що квартира за адресою: [ADDRESS] , на праві приватної сумісної власності належить [PERSON] в розмірі 21,6 кв.м. та [PERSON] в розмірі 21,5 кв.м. (а.с.18). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №33718866 від 17.02.2015 року встановлено, що розмір частки квартири за адресою: [ADDRESS] , в розмірі 1/2 частини дійсно належить [PERSON] (а.с.19). Заявник зазначає, що її батько [PERSON] у 2015 році поїхав на заробітки до Росії, а у липні 2018 року останній повідомив, що став громадянином Росії, після чого зв`язок перестали підтримувати. Також [PERSON] зазначила, що вже шість років від її батька немає ніяких звісток, вона намагалась його знайти, але не змогла це зробити, оскільки нікому не відоме його місцезнаходження. Відповідно до листа Державної прикордонної служби України №19-11412/18/24-Вих від 16.02.2024 року, відомостей щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України громадянином російської федерації [PERSON] , [INFO] , в період з 08.11.2017 року по 16.02.2024 року в базі даних не виявлено (а.с.48). Як вбачається з листа заступника начальника ВП начальника СКП Відділу поліції №1 Покровського РУП ГУ НП в Донецькі йобласті №2361/302/03-2024 від 05.03.2024 року, [PERSON] , [INFO] , згідно даних Інформаційного порталу Національної поліції, в розшуку не знаходиться та не знаходився, розшукова справа не заводилась (а.с.60). Заявниця [PERSON] до своєї заяви про визнання фізичної особи безвісно відсутньою додала копію паспорта російської федерації виданого на ім`я « [PERSON] , [INFO] » (російською) (а.с.5-7). Отже, з наданих заявником доказів, а саме копії паспорта [PERSON] встановлено, що останнім відомим місцем проживання та реєстрації її батька [PERSON] була адреса: [ADDRESS] , за якою останній був зареєстрований 12 квітня 2018 року (а.с.6). В силу п. 3 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою. Згідно з ч. 1 ст. 305 ЦПК України, заява про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою подається до суду за місцем проживання заявника або за останнім відомим місцем проживання (перебування) фізичної особи, місцеперебування якої невідоме, або за місцезнаходженням її майна. Відповідно до ч. 1 ст. 306 ЦК України, у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку. У відповідності до ч. 1 ст. 307 ЦПК України, суд до початку розгляду справи встановлює осіб (родичів, співробітників тощо), які можуть дати свідчення про фізичну особу, місцеперебування якої невідоме, а також запитує відповідні організації за останнім місцем проживання відсутнього (житлово-експлуатаційні організації, органи реєстрації місця проживання осіб або органи місцевого самоврядування) і за останнім місцем роботи про наявність відомостей щодо фізичної особи, місцеперебування якої невідоме. Виконати вимоги зазначеної норми процесуального законодавства щодо направлення запитів суд позбавлений можливості, оскільки останнє відоме місце проживання та реєстрації [PERSON] розташовано на території російської федерації (а.с.6), з якою внаслідок збройної агресії проти України, розірвано дипломатичні відносини. Відповідно до статті 43 ЦК України, фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування. У разі неможливості встановити день одержання останніх відомостей про місце перебування особи початком її безвісної відсутності вважається перше число місяця, що йде за тим, у якому були одержані такі відомості, а в разі неможливості встановити цей місяць - перше січня наступного року. Порядок визнання фізичної особи безвісно відсутньою встановлюється Цивільним процесуальним кодексом України. Зазначена норма передбачає перш за все з`ясування місця постійного проживання особи на час її зникнення, заходів, які приймав заявник для встановлення місця знаходження особи, щодо якої ставиться питання про визнання безвісно відсутньою, та чи були вичерпані усі можливості для її знаходження. У своїй Постанові по справі № 760/3112/16-ц Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного наголошує на тому, що фактична відсутність відомостей про місце перебування особи не є безумовною підставою для визнання її безвісно відсутньою. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 травня 2018 року у справі № 225/1297/17 зроблено висновок: «безвісна відсутність - це посвідчення в судовому порядку тривалої відсутності фізичної особи в місці її постійного проживання за умов, що не вдалося встановити місця її знаходження (перебування). При визнанні особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження у цей час неможливо, причому вказана презумпція має спростовний характер. Підставами для визнання фізичної особи безвісно відсутньою є сукупність юридичних фактів, тобто юридичний склад, до якого включаються: а) відсутність відомостей про перебування фізичної особи у місці її постійного проживання; б) відсутність відомостей про дійсне перебування особи і неможливість отримати такі відомості; в) сплив річного строку з дня одержання останніх відомостей про місце перебування фізичної особи або з дня, визначеного відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦК України; г) наявність у заявника правової зацікавленості у вирішенні питання про визнання особи безвісно відсутньою». В процесі розгляду справи кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Згідно з положеннями ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Єдиним доказом, який свідчить про місце проживання та реєстрації [PERSON] є його копія паспорту російської федерації, відповідно до якого останній зареєстрований та мешкає з 12.04.2018 року за адресою: [ADDRESS] . Жодного належного та допустимого доказу про те, що [PERSON] був відсутній за місцем свого проживання, матеріали справи не містять та заявником суду не надавалось. Відтак твердження про відсутність відомостей про місце перебування [PERSON] протягом одного року у місці його постійного проживання, є безпідставними. Згідно зі статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У даному випадку справа розглядається у порядку окремого провадження, тому суду надано право за власною ініціативою витребувати необхідні докази у відповідності до положень ст. 294 ЦПК України. Разом з тим, як вже зазначалося, останнє відоме місце проживання [PERSON] розташовано на території російської федерації, з якою внаслідок збройної агресії проти України, розірвано дипломатичні відносини, що позбавляє суд можливості направляти відповідні судові доручення. Суд звертає увагу на те, що заявник посилається на втрату зв`язку з батьком з липня 2018 року, а воєнний стан в Україні оголошено 24 лютого 2022 року, тобто до цього часу і з 2018 року заявник мав можливість з`ясувати чи принаймні здійснити спроби з`ясувати причини відсутності батька за останнім відомим місцем проживання і запросити відповідні дані. Цих обставин заявник суду не надав. Суд вважає, що дослідженими в судовому засіданні доказами не доведено, що понад одного року в місці постійного проживання [PERSON] немає відомостей про місце його перебування, а тому заява [PERSON] задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed