Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-07 00:00:00

У лютому 2024 року позивач звернувсь до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 2009 року. Мають спільних неповнолітніх дітей: [PERSON] , 2010 року народження, [PERSON] , 2012 року народження, [PERSON] , 2016 року народження. Спільне життя не склалось, проживають окремо. Неповнолітні діти залишились проживати разом з нею та перебувають на її утриманні, середньомісячні витрати на дітей складають близько 85 000 грн. У добровільному порядку відповідач сплачує кошти на утримання дітей у розмірі, що не відповідає всім потребам дітей. Вона не має заробітку, отримує допомогу від держави та на ці кошти самостійно несе всі інші витрати дитини на оздоровлення, харчування, лікування, навчання. Тому вимушена всьому економити. Натомість відповідач має достатній заробіток, забирав дітей на дорого вартісний відпочинок, використовує спільну квартиру для особистих потреб. Відповідач як батько зобов`язаний нести витрати на утримання дітей. Інших дітей на утриманні не має, працює, отримує дохід, має задовільний стан здоров`я і можливість працювати і заробляти, тому сплачувати аліменти у заявленому розмірі зможе. Просила суд: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , в розмірі 39 000 грн. (по 13000 грн. на кожну дитину) щомісячно та до повноліття дітей з дня подання позову до суду; у подальшому після досягнення повноліття дітьми розмір аліментів зменшувати на відповідно рівну частину таких аліментів; судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 березня 2024 року відкрито провадження по справі та визначено розгляд здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 15 липня 2024 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з доводами позову відповідач [PERSON] вказав, що після припинення спільного проживання він добровільно сплачує кошти на утримання дітей, враховуючи власні можливості, дохід, який є незначним, в тому числі через введення воєнного стану. Сам по собі факт можливості відповідача забезпечити відпочинок дітей на морі, не можу підтверджувати його спроможність сплачувати аліменти в розмірі 39 000 грн. щомісячно. Відповідно до відкритих джерел українці отримують соціальну допомогу в Німеччині, де тимчасово проживає позивача з дітьми, і відповідно позивачка також отримує таку допомогу. При цьому на батьків покладаються однакові обов`язки по утриманню дітей. На даний час його середньомісячний дохід складає 40 000 грн., тому сплачувати заявлений розмір аліментів не має можливості. Просив задоволити позов частково та стягнути аліментів на утримання дітей в розмірі 20 000 грн. щомісячно. У задоволенні решти вимог просив відмовити. У судовому засіданні позивачка та її представник позивача позовні вимоги підтримали. Суду додатково пояснили, що дійсно вона з дітьми проживає в Німеччині, має статус біженців. Самостійного доходу не має, навчається поки, отримує лише допомогу. Вважає, що відповідач свій реальний дохід приховує, працює також неофіційно, має можливість забезпечити дітям гарний відпочинок. Він дітям розповідав, що має гарний дохід. Просили суд задоволити позов. У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечувала частково. Суду пояснила, що відповідач усвідомлює свій обов`язок по утриманню дітей, тому готовий сплачувати аліменти в розмірі 50% від свого доходу, крім того нести додаткові витрати на дітей. Він працює офіційно та має офіційну заробітну плату, жодного неофіційного доходу він не має. Основний тягар витрат - це оренда житла. Просили позов задоволити з урахуванням поданого відзиву. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено у статті 7 СК України, згідно з якою жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 1 б липня 2015 Року). Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111 /04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При розгляді справи судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 27 червня 2009 року зареєстрували шлюбу у Жовтневому відділі реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, актовий запис №379. Батьками неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . Батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . Батьками неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 листопада 2023 року шлюб між сторонами розірвано. З пояснень сторін встановлено, що після припинення спільного проживання, неповнолітні діти залишились проживати разом з матір`ю [PERSON] , батько сплачує кошти на утримання дітей. Але, на думку позивачки, в недостатньому розмірі та не регулярно. Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст.8 Закону України від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України Згідно з ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Частиною 2 ст.150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно вимог ч.ч.1, 2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, тобто, вони обидва повинні нести обов`язок належного забезпечення своїй дитині належних умов для життя та гармонійного розвитку. Так, згідно з ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Стаття 182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір. Отже, спір щодо витрат на утримання дитини може містить незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини. При цьому, частиною 2 статті 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до частини 3 вищезазначеної статті суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Згідно з Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» установлено прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для основних соціальних і демографічних груп населення: на дітей до 6 років - 2 563 грн; на дітей від 6 до 18 років - 3 196 грн.. Сімейний кодекс України передбачає підстави для визначення розміру аліментів, але не пов`язує їх виключно зі способом присудження. З огляду на відсутність імперативної заборони, розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. При цьому право застосування норми права належить виключно суду. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач, на підтвердження своїх вимог, що відповідач має можливість сплачувати аліменти на утримання дітей надала фото спільного відпочинку дітей з батьком. Заперечуючи проти позову, відповідач вказував на те, що він постійно перераховує кошти та надає кошти позивачу на утримання дітей. З наданих квитанцій вбачається, що платежі здійснювалися з різною метою: як сплата за навчання, так і переказ особистих коштів. Разом з тим, докази про перерахування коштів на банківську карту не підтверджують того факту, що ці платежі є сплатою аліментів позивачу на утримання дітей у достатньому, на думку позивача, розмірі. Крім того, сам факт добровільного надання та перерахування грошових коштів дітям та позивачу, не може бути підставою для відмови у сплаті аліментів тому з батьків, з яким проживають діти. Суд вважає необхідним зазначити, що у разі сплати коштів на користь позивача на утримання дітей з призначенням платежу - аліменти можуть бути враховано при виконанні рішення суду. Заперечуючи проти позову, відповідач також надав довідку про доходи. З довідки про доходи встановлено, що [PERSON] працює, його дохід є мінливим та у середньому становить з грудня 2023 року по травень 2024 року становив близько 45000 грн. (25 436 зл./6 місяців, курс на день ухвалення рішення 10,39). Інших доходів у відповідача судом не встановлено, а позивач не заявив клопотань про їх витребування у разі складнощів в їх отриманні. Посилання позивача на отримання відповідачем неофіційного доходу, суд до уваги не приймає, оскільки відсутні будь-які належні та допустимі докази таким обставинам. Також суд не погоджується з доводами позивача про наявність значного доходу свідчить відпочинок, оскільки можливість батька організувати відпочинок з дітьми не може підтверджувати автоматично можливість сплати аліментів в розмірі 40 000 грн. Так, позивачка не навела розрахунку таких витрат на відпочинку, його вартість, частоти таких відпочинків, не заявила відповідних клопотань. При визначенні розміру аліментів суд враховує подані довідки для визначення матеріального стану відповідача. Зважаючи, що дохід відповідача є мінливим, тому при розрахунку суд виходить саме з середнього заробітку відповідача за півроку. Матеріали справи не містять доказів того, що отримана заробітна плата відповідача і буде такою ж стабільною й надалі, зважаючи в тому числі й на військовий стан в країні. Доказів про те, що відповідач має незадовільний стан здоров`я, у зв`язку з чим несе витрати, доказів понесених інших обов`язкових витрат на своє утримання останнім також надано не було. Оскільки з матеріалів справи вбачається, що наразі діти сторін проживають разом з матір`ю, так як [PERSON] є їх батьком та на нього покладено однаковий з [PERSON] обов`язок щодо утримання і матеріального забезпечення їх дітей, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей у розмірі 24 000 грн. щомісячно. Суд звертає увагу на те, що у разі зміни матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я платника аліментів, останній має право звернутися до суду з позовом про зміну розміру аліментів. А у разі, коли діти будуть проживати з платником аліментів та перебувати на його утриманні, останній може звернутися до суду з позовом про звільнення від сплати аліментів. Позивач також наділений правом на звернення до суду з позовом про збільшення розміру стягуваних аліментів, зміну способу їх стягнення. Щодо поданого позивачкою розрахунку витрат на кожну, суд до уваги їх не приймає, оскільки позивач не надала доказів таких витрат, а обмежилась лиш констатацією. Зокрема, включаючи щомісячні витрати дітей на здоров`я (лікування та профілактика - 1713,60 грн., 1224 грн., 1428 грн. на місяць), позивачка не довела таких витрат: медична документація на дітей, діагнози лікарів, призначене лікування, купівля призначених ліків, оплата лікувальних процедур, необхідність проведення інших профілактичних заходів, тощо. При цьому суд враховує, що аліменти мають включати ті витрати, які дійсно необхідні дітям щомісячно, а не ті, які за можливості батьки можуть додатково надати. Щодо сплати за оренди житла, то в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження погодження таких витрат з відповідачем, зважаючи, що орендуючи квартиру за певну суму коштів, позивач має мати згоду на покриття таких витрат відповідачем або певного розміру таких витрат. Щодо вимог про пропорційне зменшення аліментів після досягнення старшими дітьми повноліття, то таке зменшення передбачено чинним законодавством та не вимагається ухвалення рішення з даного приводу, тобто обраний спосіб захисту не передбачений чинним законодаством. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про задоволення позову частково. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: approved