Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-06 00:00:00

19.02.2024 року позивач звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи тим, що він є власником 1/3 квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , згідно свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 13 січня 1995 року. Інші 2/3 частини квартири належать відповідачам, які ухиляються від обов`язку утримувати своє майно, не сплачують комунальних платежів, а тому позивач просив суд стягнути з відповідачів по 14 229 грн. понесених позивачем витрат на житлово-комунальні послуги, та відшкодувати судові витрати по справі. В судовому засіданні позивач уточнив позовні вимоги та подав клопотання виключення неналежного відповідача, направивши відповідні заяви суду. Зокрема, позивач просив стягнути лише із одного співвласника [PERSON] витрати на житлово-комунальні послуги та відмовився від позовних вимог до відповідача [PERSON] , як представника неповнолітнього [PERSON] . 21.03.2024 року судом прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням сторін (а.с.44). 07.08.2024 року позивач направив суду заяву про збільшення/уточнення позовних вимог та клопотання про виключення неналежного відповідача (а.с.75-78, 79-80) 07.08.2024 року судом було закрито провадження в даній справі в частині вимог до відповідача [PERSON] (а.с.85). Позивач в судовому засіданні підтримав позов та просив стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь понесені витрати на житлово-комунальні послуги в сумі 15071 грн. та судові витрати по справі в сумі 1211,20 грн. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила, відзиву чи заяв/клопотань не подала, та відповідно до положень ст. 130 ЦПК України вважається, що відповідач повідомлена належно про розгляд справи. На підставі ст. 280 ЦПК України, з урахуванням думки позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 13.01.1995, виданого виконкомом Білоцерківської міської Ради народних депутатів Київської області, записаного в реєстрову книгу за №11060 (а.с. 8), громадяни: [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] набули в спільну власність квартиру [ADDRESS] . Також, позивач суду пояснив, що його син [PERSON] помер та онук [PERSON] успадкував 1/3 частину спільної квартири. Встановлено, що місце проживання позивача і відповідача [PERSON] зареєстровані в квартирі [ADDRESS] , але по факту в даній квартирі проживає лише позивач (а.с.5-6,42). Встановлено, що в період з 01.01.2021 року по 31.12.2023 р позивач сплачував внески на управління багатоквартирним будинком на загальну суму 11594,87 грн. Заборгованості немає. Наведене підтверджено довідками ОСББ «Партизанська,18» (а.с.77,78) Позивач надав суду квитанції з чеками про оплату в підтвердження здійснених платежів на користь КП Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» за послуги з теплопостачання , за період з 2021р. по кінець 2023р. на загальну суму 16403,59 (а.с.22- 33). При вирішенні спору суд виходить з наступного. Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує, а відповідно до ст.322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно із ч.1,2 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Відповідно до статті 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Участь кожного співвласника у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна означає необхідність несення витрат, які є об`єктивно необхідними для підтримання спільного майна у належному стані, тобто для підтримання його технічних, санітарно-гігієнічних, екологічних, ергономічних та естетичних характеристик будинку, які визначають його експлуатаційні якості. Кожен співвласник зобов`язаний брати участь в у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто із співвласників укладає правочин або здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Виходячи зі змісту цих норм, у разі ухилення співвласника від участі у витратах на утримання спільної власності, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно й вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутися до суду з позовом про примусове стягнення зі співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна. У свою чергу, такий співвласник може висунути відповідні заперечення, вважаючи здійснені співвласниками витрати надмірними або зайвими. Як зазначено вище у рішенні, квартира [ADDRESS] є ізольованим помешканням у житловому будинку, призначеним та придатним для постійного проживання в ньому, є об`єктом права спільної часткової власності (ч.1 ст.382 ЦК України). Правовідносини з приводу користування та утримання будинком (квартирою), у тому числі тих, що належать громадянам на праві власності, регулюються, зокрема, Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 року. Так, предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках (ч. 1 ст. 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Отже, витрати на послуги з утримання будинку та прибудинкової території, постачання теплової енергії є об`єктивно необхідними для належного функціонування спільного майна та збереження його експлуатаційних якостей, які відповідно до ст. 360 ЦК України визначаються як витрати на управління, утримання і збереження спільного майна та покладаються на співвласника відповідно до його частки у праві спільної часткової власності. Згідно із положеннями статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Статтею 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Згідно з п.7 Правил користування приміщеннями житлових будинків (в чинній редакції, затвердженій Постановою Кабінету Міністрів України від 24.01.2006 року за №45) власник та наймач (орендар) квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Встановлено, що сторони у справі, зокрема, [PERSON] і [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] , і відповідно до закону зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України). Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес). Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постановах від 13 березня 2019 року у справі №521/3743/17-ц та від 19 серпня 2020 року у справі № 703/2200/15-ц. Як встановлено судом, позивач - [PERSON] за період з 01.01.2021р. по 31.12.2023 р. сплатив грошові кошти за надані житлово - комунальні послуги з централізованого опалення та послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкової території в загальному розмірі 27 998,46 грн. ( 16403,59 грн. за послуги з теплопостачання і 11594,87 грн. за управління багатоквартирним будинком), а тому з відповідача [PERSON] підлягають стягненню грошові кошти відповідно до частки в праві власності на майно (1/3), тобто 9332,82 коп., враховуючи, що позивачем доведено в судовому порядку факт сплати вказаних кошів, а відповідачем не надано до суду жодних доказів в спростування наведеного. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково, тому стягує з [PERSON] на користь [PERSON] кошти, сплачені за житлово - комунальні послуги з утримання житлового приміщення і теплопостачання у розмірі 9332,82 грн., а у задоволенні решти вимог суд відмовляє, оскільки розмір витрат (15071 грн.) позивачем необґрунтовано, розрахунок не надано. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у справі пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено на 61,92 %, (9332,81 грн. х 100 : 15071 грн.), судовий збір слід стягнути в розмірі 749,97 грн. (1211,20 х 61,92 % : 100).

Outcome: partial