Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-28 00:00:00

У серпні 2023 року позивач звернулась до суду із вищезазначеним позовом, у якому просила: - розірвати договір довічного утримання, укладений 02 липня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори за реєстровим номером №21-262; - скасувати заборону відчуження, накладену 02 липня 2021 року державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Заведея Л.О. і зареєстровану в реєстрі за №21-263 у зв`язку із посвідченням договору довічного утримання на квартиру за адресою: [ADDRESS] ; - визнати за [PERSON] право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що 02 липня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір довічного утримання (догляду), посвідчений державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори за реєстровим номером №21-262. Відповідно до умов договору, позивач передала у власність відповідачу належну їй на праві власності квартиру за адресою: [ADDRESS] . Відповідач, відповідно до умов договору, зобов`язалась надавати позивачу довічне матеріальне забезпечення, надавати види догляду (піклування). У п.10 договору сторони передбачили, що договір може бути розірвано за згодою сторін, а у випадку невиконання його умов і відмови від добровільного розірвання однієї із сторін - в судовому порядку. Одночасно на квартиру накладено заборону на відчуження. Після укладення договору, позивач переїхала проживати до відповідача, під час спільного проживання у сторін склались неприязні стосунки. Відповідач звинувачувала позивача у крадіжках, сварила за поганий зір, відмовляла позивачу у задоволенні дрібних побутових потреб. У грудні 2021 року позивач самостійно повернулась проживати за своїм місцем реєстрації. З передбачених договором обов`язків відповідач лише сплачувала комунальні послуги, які з лютого 2022 року оплачувати перестала. Матеріальну допомогу відповідач з грудня 2021 року не надавала. Щомісячну грошову допомогу у розмірі 1000 грн позивач жодного разу від відповідача не отримала (а.с.1-33). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 серпня 2023 року визначено головуючого суддю Кушнір С.І. (а.с.34-35). Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 17 листопада 2023 року відкрито загальне позовне провадження (а.с.43). Протокольною ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 13 березня 2024 року відмовлено у задоволенні клопотань позивача про витребування доказів (а.с.57-59). Розпорядженням керівника апарату Солом`янського районного суду міста Києва від 03 квітня 2024 року №685 призначено проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи у зв`язку із неможливістю продовжувати розгляд справи суддею Кушнір С.І. у зв`язку з її звільненням у відставку, відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 19 березня 2024 року №797/0/15-24 (а.с.61). Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 квітня 2024 року визначено головуючого суддю Жовноватюк В.С. (а.с.62-63). Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 12 квітня 2024 року цивільну справу прийнято до провадження, продовжено розгляд за правилами загального позовного провадження (а.с.64). Протокольною ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 11 червня 2024 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.70-71). У судовому засіданні представник позивача просив позов задовольнити з підстав невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором довічного утримання. Позивач у судовому засіданні підтримала свого представника, просила позов задовольнити. Додатково вказала, що відповідач їй взагалі не допомагає, умови договору не виконує, хоча саме відповідач була ініціатором укладення договору довічного утримання. З моменту укладення договору відповідач годувала позивача, через деякий час перестала взагалі щось робити, а з лютого 2022 року відповідач виїхала за межі України. Відповідач у судове засідання не з`явилась, була повідомлена належним чином про дату, час та місце судового розгляду. Відповідач причини неявки суду не повідомила, своїм правом подати відзив також не скористалась. На підставі ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд вважає за можливе розглянути справу із ухваленням заочного рішення. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду і вирішення справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 02 липня 2021 року [PERSON] (відчужувач) та [PERSON] (набувач майна) уклали договір довічного утримання (догляду), посвідчений державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Заведея Л.О., зареєстрований у реєстрі за №21-262, відповідно до якого [PERSON] передає у власність [PERSON] належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] , взамін чого [PERSON] зобов`язується надати відчужувачу довічне матеріальне забезпечення (а.с.10-11). Відповідно до п.7 договору довічного утримання (догляду), [PERSON] зобов`язується довічно утримувати [PERSON] з визначенням наступних видів догляду (опікування): забезпечення її харчуванням, одягом, лікуванням, доглядом, необхідною допомогою, в тому числі медичною, надання побутових послуг, сплачувати комунальні платежі. Грошова оцінка такого матеріального забезпечення складає в розмірі 2000 грн щомісячно. Крім того додатково зобов`язується щомісячно сплачувати [PERSON] грошову допомогу в сумі 1000 грн. У випадку інфляції така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом; забезпечувати відчужувача безоплатним довічним проживанням у квартирі [ADDRESS] ; в разі смерті відчужувача забезпечити організацію поховання та ритуальних послуг, а також виконувати всі інші обов`язки набувача за договором довічного утримання (догляду), передбачених ст.749 ЦК України (а.с.10). Згідно з п.10 договору довічного утримання (догляду), цей договір може бути розірвано за згодою сторін, а у випадку невиконання його умов і відмови від добровільного розірвання однієї із сторін - у судовому порядку (а.с.10). Державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Заведея Л.О. у зв`язку з посвідченням договору довічного утримання (догляду) накладено заборону відчуження зазначеної в договорі квартири [ADDRESS] , що належить [PERSON] до припинення чи розірвання договору довічного утримання (догляду), заборона зареєстрована в реєстрі за №21-263, в реєстрі заборон за №8 (а.с.11). Згідно зі ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч.1 ст.527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Порушенням зобов`язання згідно зі ст.610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Як вказано у ст.744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Відповідно до ч.1 ст.749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. За правилами п.1 ч.1 ст.755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини. Відповідно до ч.1 ст.756 ЦК України у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню. Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що відчужувачу за договором довічного утримання законом надано право ініціювати питання розірвання такого правочину у судовому порядку у випадку невиконання набувачем його умов, при цьому саме відповідач має убезпечити себе від подальших претензій відчужувача шляхом ведення відповідного обліку та на виконання вимог статей 12, 81 ЦПК України повинен надати суду докази відсутності цих обставин, на які посилається позивач. Такі висновки щодо застосування положень статей 755, 756 ЦК України узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема у постановах від 21 червня 2021 року у справі №644/1566/19, від 25 лютого 2021 року у справі №686/13821/19, від 28 березня 2018 року у справі №509/513/16-ц, від 29 серпня 2018 року у справі №755/1226/17-ц, від 06 травня 2020 року у справі №755/1750/19. Відповідачем не надано доказів на підтвердження належного виконання ним умов договору довічного утримання. При цьому, враховуючи предмет позову, саме на відповідача покладається обов`язок щодо доведення обставин, які б свідчили про належне виконання ним прийнятих за договором обов`язків. Матеріали справи не містять доказів того, що відповідач забезпечував позивача харчуванням, одягом, доглядом, лікувальними засобами, надавав матеріальне забезпечення, що передбачено умовами договору. Враховуючи зміст договору довічного утримання, визначені договором обов`язки набувача, суть спору між сторонами, суд дійшов висновку про наявність встановлених законом підстав для розірвання договору довічного утримання, повернувши позивачу відчужене нею за вказаним договором майно. Крім того, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. З врахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню. Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України, оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3220,80 грн.

Outcome: approved