Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-08 00:00:00

У травні 2024 року до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява [PERSON] , в особі представника-адвоката Немерюка О.А., у якій позивач просить захистити її права, як споживача фінансової послуги, шляхом визнання недійсним кредитного договору №21.05.2020-010000073 від 21.05.2020, який укладено між нею та ТОВ «Споживчий кредит». В обґрунтування позову зазначено, що 21.05.2020 між [PERSON] та ТОВ «Споживчий центр» був укладений кредитний договір № 21.05.2020-010000073 від 21 травня 2020 року, який відповідно до заявки та підтвердження укладання кредитного договору мав наступні умови: сума кредиту: 6000,00 гривень, строк користування кредитом за умовою «Короткий кредит»: 14 календарних днів з дня отримання; строк користування кредитом за умовою «Довгий кредит»: 28 календарних днів з дня отримання; проценти за умовою «Короткий кредит»: 1680,00 гривень; проценти за умовою «Довгий кредит»: 4200,00 гривень; графік платежів за умовою «Короткий кредит»: сума кредиту 6000,00 гривень та проценти 1680,00 гривень сплачуються до 04 червня 2020 року; графік платежів за умовою «Довгий кредит»: сума кредиту 6000,00 гривень та проценти 1680,00 гривень сплачуються до 18 червня 2020 року. Однак жодних кредитних коштів за даним договором [PERSON] не отримувала. Зазначений кредитний договір Позивач підписала під впливом того, що вона: -не могла реструктуризувати іншим чином свою заборгованість перед ТОВ «Споживчий центр» за кредитним договором № 26.03.2020-100001195 від 26 березня 2020 року, який відповідно до заявки та підтвердження укладання кредитного договору мав наступні умови: сума кредиту: 6000,00 гривень, строк користування кредитом: 14 календарних днів з дня отримання; проценти: 1680,00 гривень; графік платежів: сума кредиту 6000,00 гривень та проценти 1680,00 гривень сплачуються до 08 квітня 2020 року, хоча станом на 21 травня 2020 року [PERSON] сплатила на користь ТОВ «Споживчий центр» 6600,00 гривень і вже двічі: 10 квітня 2020 року та 26 квітня 2020 року зверталася до ТОВ «Споживчий центр» за реструктуризацією заборгованості, де їй пропонувався лише один варіант- сплата нарахованих відсотків та укладання нового кредитного договору з більш жорсткими умовами та з новим строком погашення на суму 6000,00 гривень, які ТОВ «Споживчий центр» одразу зарахує в оплату первісно взятого кредиту; -мала на утриманні малолітню 3-річну дочку - [PERSON] , [INFO] , батька-пенсіонера - [PERSON] , [INFO] , та мати-пенсіонерку, [PERSON] , [INFO] ; -в період 2020 року мала низький рівень доходу, який не здатний був забезпечити утримання її сім`ї і належне виконання нею грошових зобов`язань. Позивач вважає, що при укладенні кредитного договору № 21.05.2020-010000073 від 21 травня 2020 року ТОВ «Споживчий центр» була порушена свобода її волевиявлення, як споживача фінансових послуг, та порушене висловлене нею волевиявлення, а відтак вимоги ТОВ «Споживчий центр» про сплату будь-яких коштів на його користь за зазначеним вище договором є незаконними, суперечать її цивільним правам та інтересам. Були порушені її права як споживача, згідно з нормами Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим є підставою, згідно ст. 215 ЦК України, для визнання Кредитного договору недійсним. Посилаючись на вказані обставини, зокрема на те, що при укладенні кредитного договору волевиявлення позивача не було вільним та не відповідало її волі, сам правочин був вчинений під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, [PERSON] у позові просила визнати недійсним кредитний договір №21.05.2020-010000073 від 21.05.2020, який укладено між нею та ТОВ «Споживчий кредит». Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16.05.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи. Визначено, що перше судове засідання по справі необхідно провести 03.07.2024. 31.05.2024 до суду надійшов відзив ТОВ «Споживчий кредит» на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування відзиву зазначено, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими. Кредитний договір №21.05.2020-010000073 від 21.05.2020, укладений відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», який регулює правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів. Позивача було належним чином ідентифіковано в інформаційно- телекомунікаційній системі. Під час ідентифікації Позичальника - [PERSON] з документів, створених на матеріальних носіях, та/або електронних даних було забезпечено однозначне встановлення фізичної особи, зокрема отримано інформацію відносно прізвища, ім`я та по батькові, а саме [PERSON] , [INFO] , (РНОКПП [NUMBER] ). Крім того, через Українське бюро кредитних історій було перевірено, що номер телефону [NUMBER] належить особисто [PERSON] . 21.05.2020 [PERSON] пропозицію про укладення кредитного договору (оферту), заявку на отримання кредиту, підтвердження укладення кредитного договору, підписані одноразовим ідентифікатором, надісланим смс-повідомленням на належний позивачу фінансовий номер телефону: [NUMBER] , використання якого дозволено ст.207 Цивільного кодексу України та ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», а отже акцептовано умови Договору. Грошові кошти за кредитним договором № 26.03.2020-100001195 від 21.05.2020 були перераховані на карту [NUMBER], яку Позивач додав в особистому кабінеті. Посилаючись на вказані обставини, представник відповідача зазначає, що посилання позивача на приписи ЦК України в частині недійсності правочину є такими, що не відповідають фактичним обставинам справи та вимогам чинного законодавства, є не доведеними належними доказами, а відтак просить відмовити у задоволенні позову. 17.06.2024, через підсистему «Електронний суд» представником позивача подано заяву, згідно якої він вважає за потрібне збільшити розмір позовних вимог та додатково до заявлених позовних вимог просить суд захистити права [PERSON] , як споживача фінансової послуги, шляхом визнання недійсним інших кредитних договорів. Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17.06.2024 відмовлено у прийнятті заяви [PERSON] , в особі представника адвоката Немерюка О.А., про збільшення позовних вимог у цивільній справі за позовом [PERSON] , в особі представника - адвоката Немерюка О.А. до ТОВ «Споживчий центр», про захист прав споживачів шляхом визнання недійсним кредитного договору. 17.06.2024, через підсистему «Електронний суд» представником позивача подано клопотання, в якому він просив розглядати дану цивільну справу в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 17.06.2024 року у задоволенні клопотання [PERSON] , в особі представника адвоката Немерюка О.А., про здійснення судового розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] , в особі представника - адвоката Немерюка Олексія Андрійовича до Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр», про захист прав споживачів шляхом визнання недійсним кредитного договору, в порядку загального позовного провадження, відмовлено. У додаткових поясненнях до позовної заяви представник позивача зазначив, що з січня 2009 року по червень 2016 року [PERSON] ніде не працювала. [INFO] [PERSON] народила недоношену дитину - [PERSON] , яка мала недорозвинену дихальну систему (нерозкриті легені), серцеву систему та зорово сенсорну систему і яка перебувала у 5 дитячій лікарні поки лікарі не пересвідчилися, що життю дитини нічого не загрожує і вона не потребує медичної допомоги. Від народження дитина позивача має діагноз складний міопічний астигматизм обох очей, внаслідок чого потребує постійного медичного догляду. Батько дитини - [PERSON] , з яким [PERSON] стала проживати разом з 2010 року, має на утриманні ще двох дітей, і з травня 2019 року був звільнений зі служби у зв`язку з досягненням пенсійного віку, внаслідок чого до липня 2020 року не мав роботи. У період з 2016 року по 2020 рік [PERSON] та [PERSON] мали нестабільний, низький та мінливий дохід, який змусив їх узяти більше 60 короткострокових кредитів. У 2019-2020 році [PERSON] потрапила до 5-ої міської лікарні, де їй провели видалення каміння у желчному Всі ці обставини позивач просить врахувати при ухваленні судового рішення. Крім того, представником позивача неодноразово подавалися додаткові пояснення по цій справі, які є аналогічними. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин. У відповідності зі статтею 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі ст. ст. 13, 14 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Судом встановлено, що 21.05.2020 між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 21.05.2020-010000073 від 21 травня 2020 року, який відповідно до заявки та підтвердження укладання кредитного договору мав наступні умови: сума кредиту: 6000,00 гривень, строк користування кредитом за умовою «Короткий кредит»: 14 календарних днів з дня отримання; строк користування кредитом за умовою «Довгий кредит»: 28 календарних днів з дня отримання; проценти за умовою «Короткий кредит»: 1680,00 гривень; проценти за умовою «Довгий кредит»: 4200,00 гривень; графік платежів за умовою «Короткий кредит»: сума кредиту 6000,00 гривень та проценти 1680,00 гривень сплачуються до 04 червня 2020 року; графік платежів за умовою «Довгий кредит»: сума кредиту 6000,00 гривень та проценти 1680,00 гривень сплачуються до 18 червня 2020 року. Вказаний договір було підписано шляхом проставлення електронного підпису на пропозиції про укладення кредитного договору (оферти), заявці на отримання кредиту та підтвердженні укладення кредитного договору. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно умов оспорюваного кредитного договору, кредит надавався для використання позичальником на будь-які законні цілі, включаючи перекредитування, підприємницьку, незалежну професійну діяльність або виконання обов`язків найманого працівника. У своєму позові позивач зазначала, що вона кредитні кошти фактично не отримувала, разом із тим, згідно особисто підписаного нею підтвердження укладення кредитного договору, [PERSON] просила зарахувати вимогу позичальника про видачу суму кредиту у розмірі 6 000 грн. за договором № 21.05.2020-010000073 в рахунок вимоги кредитора про повернення суми кредиту у розмірів 6 000 грн. за кредитним договором 26.04.2020-010000103 від 26.04.2020. Вказані обставини свідчать про те, що при підписанні кредитного договору № 21.05.2020-010000073 від 21.05.2020 саме за волевиявленням позивача грошові кошти у сумі 6 000 грн. одразу були зараховані на погашення заборгованості за іншим кредитним договором. Звертаючись до суду із даним позовом, позивач посилалася на те, що при укладенні кредитного договору її волевиявлення не було вільним і цей договір вона підписала під впливом тяжких для неї обставин, що обумовлювався тяжким матеріальним станом її сім`ї, хворобою її та доньки. Статтею 233 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв`язку з вчиненням цього правочину. Правочин, про визнання якого недійсним заявлені вимоги з підстав, передбачених ст. 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Підставами визнання правочину недійсним за ст.233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах. Тобто для визнання правочину недійсним на підставі ч.1 ст.233 ЦК України необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в ч. 1 ст. 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов. Встановлена ст. 233 ЦК України підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів; відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання ч. ст.233 ЦК України. Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину, та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах. Необхідним критерієм для визнання правочину недійсним з передбачених вище підстав, є доведення нерозривного причинно-наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин. Невигідні умови безпосередньо мають бути пов`язані з обставинами вчинення правочину. Тобто, внаслідок вчинення такого правочину особа отримує можливість вирішити ту проблему (усунути тяжку обставину), яка змусила її це зробити. Умови правочину повинні бути не просто невигідними, а вкрай невигідними. Тобто такі умови мають бути явно кабальними для особи. Для доведення вкрай невигідних умов вчинення правочину особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Таким чином, визнання правочину недійсним на підставі приписів ст.233 ЦК України пов`язане з доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин. Подібні правові висновки сформульовані у постановах Верховного Суду від 26.09.2018 року у справі №712/4728/16-ц, від 07.11.2018 року у справі №216/6077/14-ц, від 05.05.2020 року у справі №462/3280/17, від 12.03.2021 року у справі №295/17488/15-ц, від 29.03.2021 року у справі №369/13272/18-ц, від 10.08.2021 року у справі №754/16129/17, від 23.11.2022 року у справі №522/6715/16, що свідчить про усталену судову практику щодо вирішення питання застосування правового механізму, передбаченого статтею 233 ЦК України. У своєму позові та поясненнях до нього, позивач лише посилалась на те, що на момент укладення кредитного договору існували тяжкі для неї обставини, це такі як наявність малолітньої дитини, яка має захворювання, наявність батьків похилого віку, відсутність належних доходів у її сім`ї. Разом із тим, позивач у своєму позові не зазначила взагалі чи було підписано оспорюваний правочин, кредитний договір, на вкрай невигідних для неї умовах, і які саме умови для неї є неприйнятними. Із позову та матеріалів справи не встановлено яким чином обставини, на які посилається позивач як на тяжкі для неї, вплинули на укладення нею оспорюваного кредитного договору. Метою укладення кредитного договору, який оспорюється позивачем у цій справі, була необхідність погашення заборгованості за попереднім кредитним договором, а відтак позивач повинна була довести ті обставини, що виконати зобов`язання за попереднім договором вона мала можливість без підписання нового кредитного договору. Таким чином, судом встановлено, що оспорюваний позивачем договір підписаний сторонами, які досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності. Суду не надано доказів того, що під час укладання договору волевиявлення позивача не було вільним, що вона діяла під впливом тяжких для неї обставин та на вкрай невигідних умовах. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Враховуючи те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених нею позовних вимог, суд доходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову.

Outcome: dismissed