Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-01 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом, в обґрунтування вимог якого зазначила, що за договором позики від 28 березня 2023 року вона надала відповідачу [PERSON] в позику грошові кошти в сумі 20 000 доларів США із строком повернення до 28 березня 2024 року. Також, позивачка зазначила, що станом на дату позики відповідач [PERSON] перебував у шлюбі із [PERSON] , а тому вони обидва мають обов`язок повернення позики. Оскільки суми позики за вказаним договором відповідачі не повернули, позивачка просить стягнути з останніх солідарно суму боргу в розмірі 20\~000 доларів США (а.с. 28 35). Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16 травня 2024 року задоволено заяву позивачки про забезпечення позову та накладено арешт на належну [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а.с. 45). 10 червня 2024 року судом отримано відзив представника відповідачки [PERSON] у якому сторона відповідачки заперечила позовні вимоги з тих підстав, що у відповідача [PERSON] не було необхідності позичати грошові кошти у своєї дочки, оскільки сім`я відповідачів мала достатній фінансовий дохід; також, у відзиві викладено заперечення відносно доти укладення відповідачем [PERSON] боргової розписки та наголошено на відсутності згоди відповідачки [PERSON] як дружини на укладення її колишнім чоловіком зазначеного договору позики (а.с. 67 71). Позивачка та її представник в судовому засіданні підтримали вимоги позову та просили задовольнити позов з викладених у ньому підстав. Відповідача та її представник в судовому засіданні не визнали позовних вимог в частині стосовно відповідачки [PERSON] та просила відмовити у задоволенні вимог до неї з підстав викладених у відзиві на позов. Вислухавши вступне слово учасників процесу та дослідивши письмові докази по справі в повному обсязі, суд встановив наступні обставини. 28 березня 2023 року між [PERSON] і [PERSON] укладено договір позики відповідно до якого відповідач [PERSON] отримав від позивачки в борг грошові кошти в сумі 20 000 доларів США та зобов`язався повернути позику до 28 березня 2024 року. Факт отримання відповідачем [PERSON] від позивачки зазначеної суми грошових коштів у позику підтверджується відповідною розпискою відповідача (а.с. 13). Станом на дату отримання позики в період часу з 07 травня 2004 року по 08 листопада 2023 року відповідачі перебували в зареєстрованому шлюбі. В судовому засіданні сторони та їх представники не оспорили і підтвердили дану обставину, а тому на підставі частини першої статті 82 ЦПК України, дана обставина, яка визнана учасниками справи, не підлягає доказуванню, оскільки суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цієї обставини та добровільності її визнання. Зокрема, під час розгляду справи суду не надано відповідних доказів на підтвердження факту повернення позивачці грошових коштів в сумі 20 000 доларів США. Отже, сума боргу відповідача [PERSON] за вказаним договором позики від 28 березня 2023 року складає 20\~000 доларів США. Одночасно, вирішуючи питання відносно солідарної відповідальності відповідачів як колишнього подружжя, на чому наполягає позивачка, суд враховує, керується і застосовує правові висновки які викладено у постанові Верховного Суду від 15 вересня 2023 року по справі №\~466/10235/18 та полягають у наступному. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей\~1046,\~1047 ЦК України\~суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Відповідно до частини третьої\~статті 61 СК України\~якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина четверта\~статті 65 СК України\~встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга\~статті 65 СК України). Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина третя\~статті 65 СК України). Правовий аналіз частини четвертої\~статті 65 СК України\~дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду які викладено у постанові від 26 вересня 2018 року по справі № 713/285/2012 та у постанові Верхового Суду від 27 листопада 2019 року по справі № 133/9228/14ц. Проте, в супереч вимогам статей 76 84 ЦПК України, позивачем не підтверджено відповідними доказами факт укладення [PERSON] як одним із подружжя договору позики від 28 березня 2023 року саме в інтересах сім`ї та використання в інтересах сім`ї одержаних за вказаним договором грошових коштів в сумі 20\~000 доларів США. Також, сторонами договору позики під час розгляду справи не доведено той факт, що відповідачка [PERSON] як дружина позичальника давала свою згоду на укладення договору позики від 28 березня 2023 року. Як наслідок, отримуючи в позику грошові кошти без згоди другого з подружжя, відповідач [PERSON] стає єдиним учасником зобов`язальних правовідносин та особисто відповідає за повернення грошових коштів реально чи особистим майном. Отже, під час розгляду справи позивачем, не виконано, передбаченого статтею 81 ЦПК України обов`язку довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог. У зв`язку з цим, суд приходить до висновку, що згідно із статтями 12, 13 і 76 84 ЦПК України, відповідно до яких на засадах змагальності сторін кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі та суд не наділений функцією доказування, позивачка не довела обставини укладення [PERSON] як одним із подружжя договору позики від 28 березня 2023 року саме в інтересах сім`ї та використання в інтересах сім`ї одержаних за вказаним договором грошових коштів в сумі 20\~000 доларів США. При цьому, суд вважає, що позивач беззаперечно мав можливість додати до позовної заяви усі докази, що підтверджують обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги. Зокрема, під час розгляду даної справи судом не встановлено обставин які об`єктивно перешкодили чи унеможливили отримання позивачкою відповідних доказів. Під час розгляду справи в судовому засіданні позивачкою чи її представником не заявлено клопотань про забезпечення і/або витребування доказів. Згідно із частиною сьомою статті 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Воднораз, у суду відсутні сумніви у добросовісному здійсненні позивачем його процесуальних прав і виконання обов`язків щодо доказів, оскільки у даній справі позивачу надано правову допомогу фахівця у галузі права адвоката. Таким чином, суд приходить до логічного, послідовного і обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав кваліфікувати відповідачку [PERSON] як зобов`язану особу (боржника) за укладеним відповідачем [PERSON] договором позики від 28 березня 2023 року, оскільки згоди на його укладення [PERSON] не надавала та сторонами договору позики не доведено належними, прямими, беззаперечним, об`єктивними і допустимими доказами факт укладення цього правочину в інтересах сім`ї та використання отриманих за ним коштів саме в інтересах сім`ї, яку утворювали відповідачі станом на дату укладення договору позики. У зв`язку із цим, не підлягають задоволенню позовні вимоги до відповідачки [PERSON] про солідарне стягнення боргу за договором позики як з другого із подружжя. Крім того, з урахуванням норми частини четвертої статті 206 ЦПК України, суд не приймає до уваги заяву представника відповідача [PERSON] про визнання ним позову в заявлених вимогах про солідарну відповідальність обох відповідачів, оскільки таке визнання відповідачем [PERSON] позову суперечить закону та порушує права, свободи й інтереси відповідачки [PERSON] з наведених вище підстав. Вирішуючи спір по суті вимог до відповідача [PERSON] , суд виходить з наступного. Згідно із частиною першою статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Норма частини першої статті 1050 ЦК України встановлює, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625\~цього Кодексу. Положення статті 625 ЦК України передбачають, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стосовно стягнення боргу саме в іноземній валюті, суд враховує наступне. Статтею 99 Конституції України\~встановлено, що грошовою одиницею України є гривня; при цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до\~статті 192 ЦК України\~іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові в справі № 373/2054/16-ц від 16 січня 2019 року, відповідно до\~ст. 524 ЦК України\~зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України\~встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої\~статті 1046 ЦК України, а також частини першої\~статті 1049 ЦК України\~належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Оскільки, відповідач [PERSON] не виконав свої зобов`язання за укладеним із позивачкою договором позики від 28 березня 2023 року та не повернув останній суму позики у визначеному розмірі та строки, суд приходить до висновку, що порушені майнові права позивачки слід захистити шляхом стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивачки встановлену судом під час розгляду справи суму заборгованості за договором позики. За таких обставин, позов є частково обґрунтованим та підлягає частковому задоволенню в частині вимог до відповідача [PERSON] в обсязі повної суми боргу. При цьому, на підставі пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позову за вимогами до відповідача [PERSON] , судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору за подання позову і заяви про забезпечення позову слід покласти на саме відповідача [PERSON] (а.с. 9, 10). На підставі викладеного,

Outcome: partial