Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-08 00:00:00

Від ТОВ "Цикл Фінанс" надійшла позовна заява до [PERSON] з вимогами: стягнути з відповідача на користь позивача: - заборгованість за кредитним договором № 22038000138521 від 29.07.2019 в сумі 64 835,42 грн, яка складається з заборгованості по тілу кредиту у розмірі 33 927,22 грн, простроченої заборгованості по відсоткам у розмірі 0,56 грн, простроченої заборгованості по комісії у розмірі 29 512,00 грн, збитки від інфляції у розмірі 1 200,45 грн, 3% річних у відповідності до ст. 625 ЦК України у розмірі 195,20 грн; - судовий збір у розмірі 2 422,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 570,00 грн. На обґрунтування позову зазначено, що 29.07.2019 між АТ «Банк Кредит Дніпро» та [PERSON] укладено кредитний договір № 22038000138521, за умовами якого [PERSON] отримала кредитні кошти із нарахуванням процентів за користування кредитними коштами зі строком кредитування до 29.07.2021 (п. 1.2 кредитного договору). Після підписання [PERSON] власним підписом засвідчила факт взяття на себе відповідного зобов`язання, а саме повернути надані в тимчасове користування кредитні кошти, сплатити відсотки за користування кредитними коштами та комісію, що передбачена кредитним договором. Відповідно до виписки по особовому рахунку відповідачки, вбачається, що АТ "Банк Кредит Дніпро" було перераховано кредитні кошти на особистий рахунок боржника, як це передбачено умовами кредитного договору. 15.12.2021 між АТ "Банк Кредит Дніпро" та ТОВ "Цикл Фінанс" було укладено договір факторингу № 15/12/2021, відповідно до якого, ТОВ "Цикл Фінанс" набуло право нового кредитора до відповідачки за кредитним договором. На дату звернення ТОВ "Цикл Фінанс" до суду борг за кредитним договором становить 63 439,78 грн, яка складається з: суми боргу по тілу кредиту у розмірі 33 927,22 грн; суми боргу по відсотках у розмірі 0,56 грн; боргу по комісії у розмірі 29 512,00 грн. На момент подання позовної заяви зобов`язання з приводу повернення кредитних коштів за кредитним договором відповідачкою не виконано ні первісному кредитору, а ні новому, в зв`язку з чим наявна заборгованість за кредитним договором в сумі 63 439,78 грн. У відповідності до ст. 625 ЦК України, відповідачка зобов`язана сплатити суму боргу з урахуванням 3% річних за кредитним договором, що становить за період з 15.12.2021 по 23.02.2022 195,20 грн, та сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за кредитним договором, що становить за період з 15.12.2021 по 23.02.2022 1 200,45 грн. Заборгованість за кредитним договором з урахуванням ст. 625 ЦК України, становить 64 835,42 грн, яка складається з: суми боргу по тілу кредиту у розмірі 33 927,22 грн; суми боргу по відсотках у розмірі 0,56 грн; боргу по комісії у розмірі 29 512,00 грн; збитків від інфляції у розмірі 1 200,45 грн; 3% річних у розмірі 195,20 грн. Зазначені обставини стали підставою для звернення до суду з цим позовом. Відповідачка відзиву на позов не надала, з будь-якими клопотаннями та заявами до суду не зверталася. Ухвалою Ленінського районного суду міста Полтави від 07.06.2024 прийнято позовну заяву та відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи, призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 12.07.2024 о 09:00 годині. 12.07.2024 учасники справи в судове засідання не з`явилися, у зв`язку з чим судовий розгляд відкладено. 09.08.2024 сторони повторно на судовий розгляд не з`явилися. Представник ТОВ "Цикл Фінанс" адвокат Дорошенко М.А. в позовній заяві просила розгляд справи проводити за відсутності представника ТОВ "Цикл Фінанс", зазначила, що проти ухвалення заочного рішення не заперечують. Відповідачка [PERSON] про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином шляхом направлення судових повісток за її зареєстрованим місцем проживання, проте, поштова кореспонденція повернулася без вручення. Довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки. Відповідно до пункту 3 частини сьомої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Зазначене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у постанові від 10.05.2023 по справі № 755/17944/18 (провадження № 61-185св23) та Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постановах: від 09 серпня 2019 року у справі № 906/142/18 (провадження № 12-109гс19); від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17 (провадження № 14-507цс18). Відповідно до частини 3 статті 131 Цивільного процесуального кодексу України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явились в судове засідання без поважних причин. Таким чином, суд вважає, що відповідачка не з`явилася в судове засідання без поважних причин, причину неявки суду не повідомила, про час і місце судового засідання була повідомлена належним чином відповідно до положень пункту 4 частини 8 статті 128 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до частини 4 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. На підставі викладеного, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідачки та, зі згоди позивача, ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням статті 280 Цивільного процесуального кодексу України. Зважаючи на те, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Судом встановлено, що 29.07.2019 між АТ «Банк Кредит Дніпро» та [PERSON] укладено кредитний договір № 22038000138521, відповідно до якого банком надано грошові кошти (кредит) в сумі 49 600,00 грн, строком на 24 місяці, кінцева дата повернення кредиту 29.07.2021, оплата процентів в розмірі 0,001 % річних за строкову заборгованість та в розмірі 56 % річних за прострочену заборгованість; щомісячна комісія за обслуговування кредиту становить 3,5 % від суми кредиту. (а. с. 14.) Згідно п.1.5 договору клієнт в порядку договірного списання на підставі ст. 1071 ЦК України, Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», доручає банку в дату видачі кредиту здійснити перерахування з рахунку клієнта на користь страховика ПрАТ «СК «Уніка життя» суму страхового платежу в розмірі 9 600,00 грн за весь період страхування згідно договору страхування № ВР-22038000138521 від 29.07.2019. П.4 договору встановлено графік платежів/розрахунок загальної вартості кредиту для клієнта, згідно з яким загальна ворсіть кредиту станом на 29.07.2021 становить 91 264,52 грн. Відповідно до п. 2.1 Договору платежі з погашення заборгованості за кредитом, сплати процентів за користування кредитом та щомісячної комісії за обслуговування кредиту здійснюється у вигляді щомісячних ануїтетних (рівномірних) платежів (далі - обов`язковий платіж). Відповідно до п. 2.2 Договору дата та розмір обов`язкового платежу зазначається в графіку платежів, що викладені в розділі 4 Договору (далі - графік платежів). Кредитний договір та документи до нього укладено в паперовій формі у відділенні банку шляхом підписання з боку клієнта власноручним підписом, а з боку банку шляхом нанесення на нього типографськими засобами відбитка печатки Банку та підпису уповноваженої особи банку, зокрема, з цим погодився відповідач, відповідно до п. 3.6.4 Кредитного договору. Відповідно до виписки по особовому рахунку відповідача за період з 29.07.2019 по 14.12.2021 встановлено, що АТ «Банк Кредит Дніпро» було перераховано кредитні кошти на особистий рахунок Боржника, як це передбачено умовами Кредитного договору. (а. с. 27-94). Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором 22038000138521 від 29.07.2019 заборгованість відповідачки станом на 14.12.2021 становить 63 439,78 грн, з яких 33 927,22 грн за тілом кредиту, 0,56 грн - за відсотками, 29 512,00 грн - за комісією. (а. с. 77-78) 15.12.2021 між АТ «Банк Кредит Дніпро» та ТОВ «Цикл Фінанс» укладено Договір факторингу № 15/12/21. (а. с. 17-20). Відповідно до п. 1.1 Договору факторингу, фактор передає грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступає факторові права грошової вимоги (права вимоги) до боржників за кредитними договорами (портфель заборгованості). Пунктом 1.2 Договору факторингу передбачено, що внаслідок передачі (відступлення) права вимоги за цим Договором, фактом заміняє клієнта у кредитних договорах, що входять до портфеля заборгованості та набуває прав грошових вимог клієнта за цими кредитними договорам, включаючи право вимагати від боржників належного виконання всіх грошових та інших зобов`язань боржників за кредитними договорами. Фактор має право здійснити наступне відступлення третім особам прав вимоги до боржників, придбаних від клієнта за цим Договором (п. 1.3 Договору факторингу). Згідно п. 6.2.2 Договору факторингу, права вимоги переходять до фактора з моменту набрання чинності даним Договором та підписання Акту приймання - передачі прав вимоги (Додаток 3 до Договору факторингу), після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованості. Перехід права вимоги відбувається шляхом підписання акту приймання-передачі права вимоги у відповідності до Додатку 3 до цього Договору в день підписання договору та набрання чинності. На виконання умов Договору факторингу № 15/12/21 від 15.12.2021, відповідно до Акту приймання-передачі прав вимоги за Договором факторингу № 15/12/21 від 15.12.2021 від АТ «Банк Кредит Дніпро» до ТОВ «Цикл Фінанс» перейшло право грошової вимоги до відповідачки. (а. с. 16). Відповідно до витягу з реєстру боржників до Договору факторингу № 15/12/21 від 15.12.2021, до ТОВ «Цикл Фінанс» перейшло право грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 22038000138521 у сумі 63 439,78 грн (а. с. 13). Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи, суд виходить з таких правових норм. Згідно з пунктом 6 статті 3 ЦК України справедливість, добросовісність та розумність належать до загальних засад цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст.ст. 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) і до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 23.09.2015 р. у справі № 6-979цс15, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Отже, суд встановив, що до позивача перейшло право вимоги за вказаним вище кредитним договором до боржника [PERSON] . Наданий позивачу кредит є споживчим, тому на правовідносини сторін поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів». Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. При цьому споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України «Про захист прав споживачів» є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 цього Закону). Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Пунктом 17 ч. 1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Згідно з абзацом третім частини четвертої статті 11 Закону України«Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. 10 червня 2017 року набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2016 року №1734-VІІІ. Цей Закон визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері. У зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. Відтак, підпунктом 1.2 пункту 1 кредитного договору позичальнику фактично встановлено плату за надання інформації щодо його кредиту у виді щомісячної комісії. Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Згідно частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Велика Палата Верховного Суду у пункті 31.29, 31.33 постанови від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21) дійшла такого висновку: «З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». У кредитних відносинах економічною метою кредитодавця є повернення суми кредиту та одержання процентів за користування кредитом. Кредитодавець заінтересований у своєчасному виконанні позичальником обов`язків за кредитним договором, для чого позичальник має бути поінформований про строки i суми належних платежів (п. 31.25 постанови). Суд звертає увагу, що підпунктом 1.2 пункту 1 спірного кредитного договору № 22038000138521 від 29.07.2019 [PERSON] встановлено комісію за обслуговування кредитної заборгованості, тобто фактично встановлено плату позичальника за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо передбачена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Таку плату встановлено без уточнення систематичності запиту такої інформації споживачем. Надання інших послуг за обслуговування кредиту, не пов`язаних з інформуванням про стан кредитної заборгованості, за вказану плату умовами договору не передбачено. Враховуючи наведене, оскільки [PERSON] було встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, суд вважає, що умова підпункту 1.2 пункту 1 кредитного договору щодо встановлення комісії за обслуговування кредиту № 22038000138521, укладеного 29.07.2019 між [PERSON] та АТ "Банк Кредит Дніпро", щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно у терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемною. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Отже, відповідачка в добровільному порядку заборгованість за кредитним договором не погасила, чим порушила вимоги договору і цивільне право позивача підлягає судовому захисту. При цьому, доказів погашення заборгованості суду не надала. Правильність розрахунку щодо основного тіла кредиту та відсотків банком доведена, така ґрунтується на вимогах чинного законодавства. Водночас, у зв`язку із встановлення судом нікчемності положення підпункту 1.2 пункту 1 кредитного договору щодо встановлення комісії за обслуговування кредиту № 22038000138521, укладеного 29.07.2019 між [PERSON] та АТ "Банк Кредит Дніпро" щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно у терміни та у розмірах, визначених за кредитним договором, наявні підстави для відмови у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості по комісії у розмірі 29 512,00 грн. При вирішенні питання стягнення з відповідача сум інфляційних нарахувань та трьох процентів річних суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом вказаної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 30 березня 2016 року у справі №6-2168цс15, Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц, від 19 червня 2019 року у справі №646/14523/15-ц та постанові Верховного Суду від 11 березня 2024 року у справі №522/3342/22. Отже, у розумінні наведених положень закону позивач як кредитор вправі вимагати стягнення в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц, вказано, що у частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3% річних та інфляційні нарахування визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3% річних та інфляційних нарахувань за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні. Позивачем в позові наведено розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, у зв`язку з неповерненням [PERSON] кредитної заборгованості за період з 15.12.2021 до 23.02.2022. З вказаного розрахунку вбачається, що позивач для нарахування 3% річних та інфляційних втрат за основу брав прострочену суму у розмірі 33 927,22 грн. Сумою заборгованості судом визначено розмір заборгованості за тілом кредиту, який станом на 15.12.2021 становив 33 927,22 грн. Загальна кількість днів прострочення склала 70 днів. Розрахунок 3% річних здійснюється за формулою: Сума санкції = С x 3 x Д : 365:100, де С-сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення, 3% річних. (33 927,22 грн х 3 % х 70 : 365 = 195,20 грн). Таким чином, 3% річних за період з 15.12.2021 до 23.02.2022 складає 195,20 грн. Індекс інфляції за грудень 2021 року склав 100,60; за січень 2022 року склав - 101,30; за лютий 2022 року склав - 101,60. Відповідно 100,60 :100) x (101,30 : 100) x (101,60 : 100) = 1.03538325. Інфляційне збільшення: 33 927,22 x 1.03538325 - 33 927,22 = 1 200,45 грн. Таким чином, інфляційне збільшення за період з 15.12.2021 до 23.02.2022 року складає 1 200,45 грн. За таких обставин суд приходить до висновку про ухвалення рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Цикл Фінанс» кредитної заборгованості за виключенням суми нарахованої комісії за користування кредитом в розмірі 35 323,43 грн, а саме, заборгованості по тілу кредиту в розмірі 33 927,22 грн., заборгованості по відсотках в сумі 0,56 грн, збитків від інфляції в сумі 1 200,45 грн та 3% річних в сумі 195,20 грн. При вирішенні питання про стягнення витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги суд виходить з наступного. Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення». На підтвердження витрат на правничу допомогу надані: 1) ордер на надання правничої (правової) допомоги укладений між ТОВ «Цикл Фінанс» та [PERSON] (а. с. 8); 2) договір про надання правничої допомоги № 16/05 від 16.05.2023. (а. с. 23-24); 3) додаток № 1 до договору про надання правничої допомоги № 16/05 від 16.05.2023. (а. с. 25); 4) акт приймання-передачі наданих послуг № 142 від 08.05.2024, згідно з яким адвокатом надано 2 види послуг: 1) зустріч з представником позивача, консультація і ознайомлення з матеріалами справи, на що адвокатом затрачено 2 години часу - 3028,00 грн., 2) підготовка позовної заяви, на що адвокатом затрачено 3 години - 4542,00 грн, загальна вартість наданих послуг склала 7 570,00 грн. (а. с. 7); 5) платіжна інструкція № 6164 від 09.05.2024, відповідно до якої ТОВ «Цикл Фінанс» перерахувало ФОП [PERSON] грошові кошти в сумі 7 570,00 грн за надані юридичні послуги згідно рахунку № 142 від 08.05.2024 (а. с. 9). Суд приходить до висновку, що з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у справі на правничу допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судові витрати у справі, підлягають стягненню з відповідачки пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог. З урахуванням того, що судом ухвалено рішення про часткове задоволення позовних вимог, з урахуванням виключення з них заборгованості за комісією, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідачки на користь позивача судових витрат у справі пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог, зокрема, з відповідачки на користь позивача слід стягнути витрати на правничу допомогу в сумі 4 124,14 грн та витрати по сплаті судового збору в сумі 1 319,72 грн.

Outcome: partial