Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-04 00:00:00

06.12.2023 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення солідарно з відповідачів заборгованості за договором позики у розмірі 77 115,40 доларів США, в т.ч.: основний борг у розмірі 67 980 доларів США; три відсотки річних з простроченої суми заборгованості у розмірі 9 135,40 доларів США та про стягнення судових витрат. В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що 08 липня 2017 року між ним, [PERSON] (позивач) та [PERSON] (позичальник/відповідач-1) укладено Договір позики, який посвідчено нотаріально. Договір позики підписано сторонами у присутності приватного нотаріуса, особи сторін встановлено, дієздатність перевірено. На виконання умов Договору позики він передав у власність позичальникові (відповідачу-1) грошові кошти в розмірі 3 537 679 (три мільйони п`ятсот тридцять сім тисяч шістсот сімдесят дев`ять) гривень 20 копійок, що відповідно до курсу НБУ на момент посвідчення договору становило 135 960 (сто тридцять п`ять тисяч дев`ятсот шістдесят) доларів США. Своїм підписом під Договором позики Відповідач-1 засвідчив, що сума позики ним одержана в момент підписання цього Договору (п.13 Договору позики). Відповідач-2 (дружина позичальника) надала згоду на укладення її чоловіком Договору позики, що підтверджується її заявою про згоду на укладення договору позики, яка нотаріально посвідчена 08.07.2017р. позичальник (відповідач-1) зобов`язався повернути позикодавцеві (позивачу) суму еквіваленту 135 960 (сто тридцять п`ять тисяч дев`ятсот шістдесят) доларів США в повному обсязі до 01.09.2017 (першого вересня дві тисячі сімнадцятого року) в порядку та на умовах, передбачених цим договором. Проте, позичальник (відповідач-1) належним чином своїх зобов`язань перед позикодавцем (позивачем) не виконав та позику своєчасно не повернув. Також позивач\~зазначає,\~що при\~розгляді справи\~№464/6361/21\~в суді\~апеляційної інстанції,\~14\~серпня 2023\~року колишня\~дружина позивача\~ [PERSON] \~подала заяву\~про часткову\~відмову від\~вимог в\~частині стягнення\~на її\~користь 67\~980\~доларів США\~та закриття\~в цій\~частині провадження\~у зв`язку\~з тим,\~що [PERSON] \~добровільно виконав\~зобов`язання щодо повернення їй частини набутих у шлюбі між нею та [PERSON] спільних коштів, що були позичені за Договором позики від 08.07.2017 року в розмірі 67 980 доларів США. Отже, йому не повернуто основний борг у розмірі 67 980 доларів США; а також три відсотки річних з простроченої суми заборгованості (до 23.02.2022р.) у розмірі 9 135,40 доларів США, що на час що за офіційним курсом НБУ станом на 06.12.2023р. становить 2\~827\~189,37 грн. Оскільки договір позики укладено за згодою дружини (відповідач-2) позичальника (відповідача-1) та в інтересах сім`ї, тому просить стягнути суму заборгованості із відповідачів солідарно та стягнути понесені судові витрати. Ухвалою суду від 13.12.2023 року заяву позивача про забезпечення позову задоволено. 25.01.2024 року ухвалою судді Франківського районного суду м. Львова Мартинишин М.О. відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. 25.03.2024 року від представника відповідача-2 [PERSON] в системі «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву, в якому сторона заперечує позовні вимоги та вважає їх незаконними. Зокрема, стверджує, що Договір позики від 08.07.2017 р. не укладався в інтересах сім`ї, це також безпосередньо підтверджується текстом самого правочину, в якому не зазначено конкретної мети використання коштів, переданих відповідачу-1 у позику. При цьому, наявність заяви-згоди другого з подружжя з вказівкою про укладення Договору для потреб сім`ї, без надання жодних доказів на підтвердження цього, не може бути безумовною підставою для виникнення солідарної відповідальності. Також зазначає, що відповідач-2 не пригадує, що надавала згоду на укладення вказаного Договору в інтересах сім`ї, більше того, не могла надати таку, оскільки їй достеменно відомо, що [PERSON] отримав цю позику з метою погашення своїх особистих боргових зобов`язань (виконавши їх) перед [PERSON] , які у нього виникли ще до шлюбу. 26.04.2024 року від представника відповідача-1 [PERSON] в системі «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву, у якому сторона відповідача-1 визнає наявність заборгованості перед [PERSON] за Договором позики від «08» липня 2017 року, що посвідчений Приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лаврик Я.М. та зареєстрований в реєстрі за №695 (надалі «Договір позики»), у розмірі 67 980 (шістдесят сім тисяч дев`ятсот вісімдесят) доларів США. Щодо позовних вимог, а саме солідарного стягнення з [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за Договором позики, сторона відповідача-1 заперечує та вважає їх незаконними з огляду те, що позичені кошти були використані ним не в інтересах сім`ї, а на погашення заборгованості перед [PERSON] . 26.04.2024 року ухвалою судді Франківського районного суду м. Львова Мартинишин М.О. закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, надав суду пояснення з підстав, викладених у позовній заяві. Просив позов задовольнити. Відповідачі та їх представники у судове засідання не з`явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, хоча належним чином були повідомленні про день, час та місце слухання справи, а тому враховуючи неодноразові відкладення розгляду справи, суд вважає, що справу слід слухати у їх відсутності на підставі наявних у справі даних чи доказів, достатніх для постановлення рішення, проти чого і не заперечив представники позивача. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши подані документи і матеріали, заперечення на позов, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, з таких підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. За вимогами ст. ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Згідно із ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору. Відповідно до ст.ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з вимогами ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до вимог ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до статті 192\~ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені ст..193, частиною четвертою статті\~524 ЦК України, Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»\~(далі - Декрет № 15-93),\~Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому, з огляду на положення частини першої\~статті 1046 ЦК України, а також частини першої\~статті 1049 ЦК України, належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Відповідно до позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року (справа № 761/12665/14-ц), правовий режим іноземної валюти на території України хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, але не виключає здійснення платежів в іноземній валюті. Норма частини третьої\~статті 61 СК України\~кореспондує частині четвертій\~статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України). Окрім цього положення ст.65 СК України передбачають отримання письмової згоди другого з подружжя у разі укладення одним із подружжя договору стосовно цінного майна. Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що «правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї». Судом установлено що 08 липня 2017 року [PERSON] (Позивач) та [PERSON] (Відповідач-1) діючи добровільно, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій та їх правові наслідки, попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів, уклали Договір позики, який посвідчено Приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лаврик Я.М. та зареєстровано в реєстрі за №695 (Договір позики). Договір позики підписано сторонами у присутності приватного нотаріуса, особи сторін встановлено, дієздатність перевірено. Укладаючи Договір позики, сторони підтвердили, що однаково розуміють природу цього правочину та його правові наслідки; договір спрямований на реальне настання правових наслідків, по обумовлені ним; - їх волевиявлення є вільним і відповідає внутрішній воді; - договір не має характеру фіктивного та удаваного правочину; сторони не обмежені в праві укладати правочини, не визнані у встановленому порядку недієздатними (повністю або частково); не перебувають у хворобливому стані, не страждають в момент укладення договору на захворювання, що перешкоджають усвідомленню значення своїх дій; вільно володіють українською мовою; проект договору, складений з урахуванням умов, визначених сторонами, та умов, які є обов`язковими; договір ними прочитаний, зрозумілий і схвалений (п.9 Договору позики). Відповідно до п.1 Договору позики Позикодавець (Позивач) передав у власність Позичальникові (Відповідачу-1) грошові кошти в розмірі 3 537 679 (три мільйони п`ятсот тридцять сім тисяч шістсот сімдесят дев`ять) гривень 20 копійок, що відповідно до курсу НБУ на момент посвідчення договору становило 135 960 (сто тридцять п`ять тисяч дев`ятсот шістдесят) доларів США (за встановленим станом на 08.07.2017р. курсом НБУ 1 USD = 26,02 грн.). Своїм підписом під Договором позики Позичальник (Відповідач-1) засвідчив, що сума позики ним одержана в момент підписання цього Договору (п.13 Договору позики). Згідно п.2 Договору позики возичальник (відповідач-1) зобов`язався повернути позикодавцеві (позивачу) суму еквіваленту 135 960 (сто тридцять п`ять тисяч дев`ятсот шістдесят) доларів США в повному обсязі до 01.09.2017 (першого вересня дві тисячі сімнадцятого року) в порядку та на умовах, передбачених цим договором. Позичальник зобов`язався повернути кошти одним платежем, що буде підтверджуватись заявою про повний розрахунок (п.4 Договору позики), виконання має бути здійснено в місті Львові готівкою (п.5). Згідно п.18 Договору позики позикодавець після повного виконання Позичальником зобов`язання за договором - передати свій примірник договору Позичальнику з відміткою про одержання грошей, а у випадку неможливості повернення боргового документа - вказати про це у розписці, яку він повинен видати позичальнику відповідно до вимог ст. 545 Цивільного кодексу України. Оригінал примірника Договору позики знаходиться у позивача( позивач до позову додав нотаріально посвідчену копію), відповідно зобов`язання позичальника не виконані. Відповідач-2 (дружина [PERSON] ) надала згоду на укладення її чоловіком Договору позики, що підтверджується її Заявою про згоду на укладення договору позики, яка нотаріально посвідчена 08.07.2017р. приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лаврик Я.М. та зареєстрована в реєстрі за №694., а також п.15 Договору позики. Договір позики укладено за згодою дружини позикодавця - [PERSON] , підпис якої на відповідній заяві засвідчено нотаріально [PERSON] , приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 08.07.2017 за реєстровим № 693. (п.14 Договору позики). Після розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , колишня дружина Позикодавця звернулася із позовом про поділ спільного майна подружжя, в т.ч. грошових коштів, що були предметом Договору позики від 08.07.2017р. Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 19.10.2022 року у справі №464/6361/21 позов задоволено частково. Визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частку грошових коштів, що є предметом Договору позики від 08.07.2017 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] та становить 67 980 доларів США. В подальшому,\~при розгляді\~справи №464/6361/21\~в суді\~апеляційної інстанції,\~14\~серпня 2023\~року [PERSON] подала\~заяву про\~часткову відмову\~від вимог\~в частині\~стягнення на\~її користь\~67\~980\~доларів США\~та закриття\~в цій\~частині провадження.\~Заява обґрунтована\~тим,\~що [PERSON] \~добровільно виконав\~зобов`язання щодо повернення частини (67 980 доларів США ) набутих у шлюбі між нею та [PERSON] спільних коштів, що були позичені за договором позики від 08.07.2017 року, який укладено між [PERSON] (Позикодавець) та [PERSON] (Позичальник) з наданням нею (як дружиною Позичальника) заяви-згоди на позику спільних коштів, яка була нотаріально посвідчена 8 липня 2017 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лаврик Я.М. та зареєстрована за №693. Ухвалою Львівського\~апеляційного суду\~від 31.08.2023р.\~у справі\~№464/6361/21\~(провадження\~№ 22ц/811/3347/22)\~прийнято відмову\~ [PERSON] (колишньої\~дружини Позичальника)\~від позову\~в частині\~вимоги про\~стягнення 67\~980\~доларів США. Визнано нечинним рішення Сихівського районного суду м. Львова від 19 жовтня 2023 року в частині вирішення позовної вимоги про стягнення на користь [PERSON] 67 980 доларів США, що відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 6 червня 2022 року становить 1 988 748,10 грн. закрито у цій частині провадження у справі. Крім того, ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 03.01.2023р. було відкрито провадження у цивільній справі №465/7620/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] , про стягнення частини коштів позичених за договором позики, а саме 67 980, 00 доларів США. Позивач у даній справі №465/7620/22 був залучений як третя особа без самостійних вимог. 30 серпня 2023 року від [PERSON] надійшла заява про закриття провадження у справі, повернення судового збору сплаченого при поданні позову та скасування заходів забезпечення позову. Ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 11.09.2023р. у цивільній справі №465/7620/22 провадження у справі про стягнення частки коштів позичених за договором позики закрито у зв`язку із відсутністю предмета спору. Відповідно до ч. 4 ст.\~82\~ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Наведені обставини, які встановлені судовими рішеннями, які набрали законної сили, дають підстави для висновку, що відповідач-1 [PERSON] здійснив повернення колишній дружині позивача [PERSON] належну їй частину коштів, позичених за Договором позики (а саме 67 980, 00 доларів США.). Відповідачем [PERSON] визнано факт наявності заборгованості перед позивачем, а саме 67 980, 00 доларів США що відповідає матеріалам справи, дослідженим судом та встановлено судовими рішеннями у наведених справах. Зокрема, згідно п.2 Договору позики Позичальник зобов`язався повернути суму позики до 01.09.2017 року. З огляду на проведений поділ спільного майна подружжя, неповернутою позивачу за Договором позики залишилася частина коштів у розмірі 67 980 доларів США, яка до того ж і визнана самим відповідачем-1. Таким чином, судом встановлено, що грошові зобов`язання перед позивачем до цього часу не виконано. Суд також критично оцінює доводи відповідачів про відсутність підстав для солідарного стягнення суми боргу, оскільки такі доводи відповідачів суперечать укладеному договору позики та нотаріально посвідченій заяві дружини позичальника. Надаючи згоду на укладення її чоловіком Договору позики, що підтверджується її Заявою про згоду на укладення договору позики (яка нотаріально посвідчена 08.07.2017р. приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лаврик Я.М. та зареєстрована в реєстрі за №694) відповідач-2 стверджує, що договір позики, з текстом якого вона ознайомлена, укладається моїм чоловіком в інтересах сім`ї на умовах, які ми попередньо обговорили і вважаємо вигідними для нас, і укладання цього договору відповідає нашому спільному волевиявленню. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10.04.2019 у справі № 390/34/17 та у постанові від 07.10.2020 у справі № 450/2286/16-ц зазначив, що добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої\~поведінки) базується ще на римській максимі - non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Стаття 204\~ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається\~правомірним,\~тобто таким, що породжує, змінює або припиняє\~цивільні права й обов'язки,\~доки ця презумпція не\~буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили (Постанова ВП ВС від 14.11.2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18). За нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність. При вирішенні спору про порядок виконання подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном. Відповідачами не надано належних і допустимих доказів на спростування обставин укладення договору позики та отримання коштів в інтересах сім`ї, як договір позики в частині його укладення в інтересах сім`ї, так і заява дружини позичальника про надання згоди на укладення договору позики є чинними і їх дійсність не спростована в судовому порядку. За таких обставин, cуд приходить до висновку про солідарну відповідальність відповідачів та стягнення заборгованості також із відповідача-2, як солідарного боржника у зобов`язанні. Відповідно ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України). Приписами ч. 1 ст.527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок. В силу приписів ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно з ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до\~статті 611 ЦК України\~в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Правилами ч.2 ст.625 ЦК України визначено, що в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої\~статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та 3 % річних від простроченої суми. У кредитора при цьому згідно із частиною другою\~статті 625 ЦК України\~виникає кореспондуюче право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення сплати основного боргу. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до\~статті 625 ЦК України\~є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19), аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України\~дійшла до висновку про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови), а поєднання цих вимог у одній справі не є обов`язковим. Вказаний правовий висновок висловлений 09 лютого 2021 року Великою Палатою Верховного Суду у справі № 520/17342/18 (провадження № 14-158цс20). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) Суд визначив також і правову природу валюти при визначенні 3 % річних, передбачених у частині другій\~статті 625 ЦК України. При прийнятті рішення Суд керувався нижченаведеним. Оскільки стаття 625\~ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5\~ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625\~ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №\~6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції. У частині другій\~статті 625\~ЦК України прямо зазначено, що 3% річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. У постанові\~Великої Палати\~Верховного Суду\~від 16\~січня 2019\~року у\~справі №\~373/2054/16-ц\~(провадження\~№ 14-446цс18)\~зроблено висновок,\~що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої\~статті 1046 ЦК України, а також частини першої\~статті 1049 ЦК України\~належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Водночас, відповідачі всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, доказів на підтвердження того, що вони виконували свої зобов`язання повністю за договором позики суду не надано. З огляду на вищенаведене, суд бере до уваги заявлені вимоги позивача, що з 02.09.2017р. по 23.02.2022р., відповідачем -1 прострочено виконання свого зобов`язання на 1636 дні. За період прострочення з 02.09.2017р. по 23.02.2022р. включно (разом 1636 днів) 3% річних від суми боргу (67 980 доларів США) становить разом: 9 135,40 доларів США. А тому розрахунок суми боргу у розмірі 9\~660,57 доларів США визначений позивачем правильно, що включає: 67\~980 доларів США сума основного боргу та 9 135,40 доларів США 3 % річних. Натомість відповідачами не спростовано наведених позивачем розрахунків суми заборгованості, не наведено контр-розрахунку. Суд перевіривши проведені позивачем розрахунки заявлених до стягнення сум, приходить до висновку, що вони є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Згідно з ст.5 ЦПК України,\~здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. На підставі\~вищенаведеного,\~оскільки відповідачі\~не повернули\~у встановлені договором позики строки заборгованість, суд вважає, що позов слід задовольнити та стягнути з відповідачів солідарно кошти у розмірі 77 115,40\~доларів США, що\~складається з: основного боргу у розмірі 67 980 доларів США; три відсотків річних з простроченої суми заборгованості у розмірі 9 135,40 доларів США. Згідно з ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Крім того, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі ст.141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача слід стягнути в рівних частках сплачений судовий збір у розмірі 13\~420 грн., а саме по 6\~710 гривень судового збору з кожного, які були сплачені при поданні позовної заяви

Outcome: approved