Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-30 00:00:00

До суду надійшла заява [PERSON] за участю заінтересованої особи [PERSON] про видачу обмежувального припису. Заява мотивована тим, що заявник [PERSON] , [INFO] , проживає разом зі своєю дочкою [PERSON] , [INFO] , в квартирі за адресою: [ADDRESS] . Протягом останнього року дочка заявника за місцем їхнього спільного проживання постійно її ображає, висловлюється на її адресу нецензурною лайкою, під час конфліктних ситуацій може застосовувати до матері фізичну силу, внаслідок чого у заявника виникає емоційна невпевненість та нездатність захистити себе, тобто вчиняє психологічне насильство щодо неї. У зв`язку з цими протиправними діями дочки [PERSON] неодноразово викликала працівників поліції. Так, 04.03.2024 працівники поліції, які прибули за викликом щодо протиправних дій [PERSON] , винесли терміновий заборонний припис стосовно кривдника від 04.03.2024, серія АА № 173658, з вимогою заборони в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою, строком на 4 доби, тобто до 08.03.2024, а також складено протокол про адміністративне правопорушення щодо [PERSON] за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 22.03.2024 у справі №127/8211/24 [PERSON] визнано винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, та застосовано до неї адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 гривень. Крім того, 27.06.2024 працівники поліції, які прибули за викликом щодо протиправних дій [PERSON] , винесли терміновий заборонний припис стосовно кривдника від 27.06.2024, серія АА №462307, з вимогою заборони в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою, строком на 10 діб, тобто до 07.07.2024, а також складено протокол про адміністративне правопорушення щодо [PERSON] за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП. Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 03.07.2024 у справі №127/21857/24 [PERSON] визнано винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, та застосовано до неї адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 гривень. У зв`язку з вищенаведеним заявник звернулася до суду та просила видати обмежувальний припис щодо тимчасового обмеження прав [PERSON] , [INFO] , у виді заборони перебувати в місці спільного проживання (перебування) за адресою: [ADDRESS] , з постраждалою особою [PERSON] , строком на 6 місяців. У судовому засіданні заявник [PERSON] та її представник заяву підтримали та просили її задовольнити з підстав, викладених у заяві. Заінтересована особа [PERSON] в судовому засіданні заперечила щодо задоволення заявлених вимог, пояснила те, що конфліктні ситуації провокувує її мати [PERSON] . На думку [PERSON] , жодних неправомірних дій, вона відносно матері вона не вчиняла. Також зазначила про те, що в цьому помешканні вона проживає разом зі своїми неповнолітніми дітьми. Заслухавши учасників судового процесу, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов до такого висновку. Судом установлено, що [PERSON] є дочкою [PERSON] . [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , проживають разом у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Протягом останнього року дочка заявника за місцем їхнього спільного проживання постійно її ображає, висловлюється на її адресу нецензурною лайкою, під час конфліктних ситуацій може застосовувати до матері фізичну силу, внаслідок чого у заявника виникає емоційна невпевненість та нездатність захистити себе, тобто вчиняє психологічне насильство щодо неї. 04.03.2024 працівники поліції, які прибули за викликом щодо протиправних дій [PERSON] , винесли терміновий заборонний припис стосовно кривдника від 04.03.2024, серія АА№ 173658, з вимогою заборони в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою, строком на 4 доби, тобто до 08.03.2024, а також складено протокол про адміністративне правопорушення щодо [PERSON] за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 22.03.2024 у справі №127/8211/24 [PERSON] визнано винною у вчиненні правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та застосовано до неї адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 гривень. 27.06.2024 працівники поліції, які прибули за викликом [PERSON] щодо протиправних дій [PERSON] , винесли терміновий заборонний припис стосовно кривдника від 27.06.2024, серія АА №462307, з вимогою заборони в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою, строком на 10 діб, тобто до 07.07.2024, а також складено протокол про адміністративне правопорушення щодо [PERSON] за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП. Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 03.07.2024 у справі №127/21857/24 [PERSON] визнано винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, та застосовано до неї адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 гривень. Відповідно до Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Протидія насильству у сім`ї є одним із важливих напрямів суспільного розвитку. Вона розглядається не лише як соціальна проблема, а, насамперед, як проблема захисту прав людини. При здійсненні насильства у сім`ї відбувається порушенням прав і свобод конкретної людини, що вимагає втручання з боку держави і суспільства. Невжиття своєчасних обмежувальних заходів стосовно кривдника може призвести в подальшому до завдання шкоди здоров`ю потерпілої від насильства у сім`ї. Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини у цій сфері, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Згідно з п. п. 3, 4, 14 та 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників. Пунктом 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно з ч. 3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Сам факт звернення заявника до органів поліції не підтверджує факт вчинення домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду: від 21.11.2018 року у справі № 756/2072/18 (провадження № 61-19328св18), від 09.12. 2019 року у справі № 756/11732/18 (провадження № 61-49077св18), від 02.11.2020 року у справі № 336/3551/18-ц. Статтею 350-6 ЦПК України передбачено, що, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців. Заслухавши пояснення учасників справи, суд прийшов до висновку про наявність між ними конфліктів, однак це не підтверджує факту вчинення заінтересованою особою домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом спеціальних заходів, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Звертаючись до суду з заявою про видачу обмежувального припису, [PERSON] не надала беззаперечних доказів на підтвердження вчинення [PERSON] систематичного домашнього насильства стосовно неї у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а також не довела продовження настання ризиків вчинення насильства у майбутньому. При розгляді цієї справи таких доказів теж не здобуто, а відтак підстави для запровадження для заборони перебувати в місці проживання [PERSON] , відсутні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). Таким чином, судом не встановлено випадків психологічного, економічного чи фізичного насильства відносно [PERSON] , системності вчинення домашнього насильства, а також ризиків настання насильства у майбутньому. Натомість, із даних правовідносин вбачається, що між сторонами існують неприязні стосунки, а також конфлікт щодо користування належною заявнику квартирою, що не може розцінюватись як домашнє насильство. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed