Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом та, з урахуванням поданої заяви про зміну предмету позову та зменшення позовних вимог (а.с. 54-59), де просить визнати недостовірною інформацію, розповсюджену про нього секретарем Новогуйвинської селищної ради Ловинюком О. Г. на пленарному засіданні 36 сесії 8 скликання, а саме: "що заступник начальника відділу освіти Сергій Валерійович Котвицький був відсутній на робочому місці під час складної ситуаціїї в громаді, а потім прийшов за зарплатою" та "що я, Сергій Валерійович Котвицький , як депутат селищної ради не підтримую питання будівництва дороги, не підтримую питання розвитку інфраструктури та благоустрію, які були винесені на сесію". Свої вимоги мотивує тим, що 23.05.2023 року він приймав участь як депутат селищної ради у пленарному засіданні 36 сесії 8-го скликання Новогуйвинської селищної ради. Під час ведення сесії секретарем вказаної селищної ради Ловинюком О. Г. було сказано висловлювання на його адресу про порушення позивачем норм морально-етичної поведінки та трудового законодавства, а саме: "Заступник начальника відділу освіти Сергій Валерійович Котвицький був відсутній на робочому місці під час складної ситуаціїї в громаді, а потім прийшов за зарплатою" та висловлювання з обвинуваченням його, як депутата селищної ради, у не підтриманні питання будівництва дороги, не підтримання питання розвитку інфраструктури та благоустрію, які були винесені на сесію селищної ради. Вказані висловлювання були оприлюднені, тобто поширена і доведена інформація до відома присутніх на сесії селищної ради осіб у спосіб оголошення її з трибуни селищної ради. Такі висловлювання є неправдивими та образливими, такими, які негативно відобразились на його діловій репутаціїї. В свою чергу він є депутатом сільської ради, відтак виборці почули про нього негативну інформацію, яка не відповідає дійсності, та порушує його особисті немайнові права. У судовому засіданні позивач позов підтримав. На обґрунтування позовних вимог навів суду обставини, викладені у позовній заяві. Вказав, що у певний період часу він брав відпустку по догляду за дитиною, відтак ніякої заробітної плати він не отримував. Отже оприлюднена інформація щодо отримання ним заробітної плати за час відсутності на робочому місці не відповідає дійсності. Також наголосив, що він не бажав голосувати за пакет питань щодо будівництва дороги та благоустрію, оскільки вважав за необхідне ставити на голосування кожне питання окремо. Відтак зазначив, що оприлюднена інформація щодо того, що він, як депутат, відмовлявся голосувати за вказані питання також не відповідає дійсності. Відповідач та представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову, - Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області у судове засідання 30.07.2024 року не прибули. Вказані учасники у попередніх судових засіданнях позову не визнали та просили відмовити у його задоволенні. У поданому відзиві на позовну заяву відповідачем висловлено заперечення проти позову (а.с. 21-25; 69-71), де вважає позовні вимоги неправомірними. Новогуйвинською селищною радою Житомирського району Житомирської області, як третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову, подано до канцеляріїї суду пояснення, де вказують, що не вбачають підстав для задоволення позову [PERSON] (а.с. 82-87). Вислухавши позивача, дослідивши докази по справі, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 270 ЦК, право на повагу до честі та гідності є особистим немайновим правом фізичної особи, яке відповідно до глави 22 Книги 2 ЦК України належить до особистих немайнових прав, що забезпечують соціальне буття фізичної особи. Згідно ч. 1 ст. 297 ЦК, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими (ч.2 ст.297 ЦК України). В Постанові Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27.02.2009 р. розяснено, що під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Згідно ст. 68 Конституції України, кожен зобовязаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Статтею 3 Конституції України регламентовано, що честь та гідність людини визнаються найвищою соціальною цінністю. Кожен має право на повагу до його гідності (ст. 28 Конституції України). Пленум ВСУ «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року №1 в п.п.6, 15, розяснив, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Право висловлювати судження, оцінку, думки закріплено також у ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною законодавства України. В основі ст.10 Конвенції, якою забезпечено загальний захист вираження поглядів, лежить ст.19 загальної декларації прав людини 1948 року, від якої мало чим відрізняється. Крім того, судом під час розгляду справи встановлено, що [PERSON] є депутатом Новогуйвинської селицної ради Житомирського району Житомирської області. Тому, в даному випадку слід врахувати і роз`яснення, які містяться в п.21 Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», а саме: при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Тому позивач повинен усвідомлювати значення свого публічного статусу бути готовим до критики його дій, в тому числі негативної та належно сприймати таке ставлення. З огляду на те, що вислови відповідача стосуються безпосередньо діяльності позивача як депутата і виражені саме під час здійснення такої діяльності, та мають оціночне судження, вони не підлягають визнанню в якості недостовірної інформації. За таких підстав у задоволенні позву слід відмовити.

Outcome: dismissed