Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-12 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном та стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди. \~ \~ \~ \~В обґрунтування позову зазначила, що з 2006 року вона є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 11.12.2006, укладеного між нею та її матір`ю [PERSON] . \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON] за вищевказаною адресою деякий час проживав однією сім`єю з її матір`ю, однак у 2018 році [PERSON] померла, а відповідач продовжує безпідставно проживати та користуватися належним позивачу майном. При цьому позивач ніколи не надавала відповідачу дозволу на проживання в її квартирі, а на неодноразові вимоги звільнити квартиру та забрати свої речі останній відмовився та продовжує в ній проживати без будь-яких на те правових підстав. Місце проживання відповідача за указаною адресою не зареєстровано, договір оренди з ним не укладався. \~ \~ \~ \~Посилаючись на те, що відповідач створює їй перешкоди у користуванні майном, позивач просила виселити його без надання йому іншого житла. Крім того зазначила, 23.02.2023 між нею та [PERSON] укладено договір оренди квартири, за умовами якого позивач надала останньому в тимчасове платне користування для його проживання та проживання членів його сім`ї квартиру за адресою: [ADDRESS] строком на 1 місяць з моменту укладення договору. Розмір орендної плати становив 10\~000 грн на місяць. 21.03.2023 між позивачем та [PERSON] укладено додаткову угоду до договору оренди, якою строк оренди квартири продовжено на 2 календарних місяці, тобто щонайменше до 23.05.2023. [PERSON] сплачено позивачу авансом 12\~142, 85 грн, однак 13.04.2023 позивач отримала від [PERSON] заяву про розірвання договору оренди, в якій останній повідомив, що він двічі намагався вселитися в квартиру, а саме на початку березня 2023 року та 10.04.2023, проте такому вселенню перешкоджав відповідач, у зв`язку з чим орендар здійснював виклик поліції. Посилаючись на те, що через поведінку відповідача вона зазнала збитків у вигляді упущеної вигоди - неотриманої орендної плати за договором оренди від 23.02.2023, позивач просила також стягнути з відповідача на її користь 29\~562, 20 грн, що складається з: 12\~142, 85 грн повернутого орендарю авансового внеску (2\~142, 85 6 днів лютого 2023 року та 10\~000 грн за березень 2023 року), а також 17 49, 35 грн орендна плата, яку позивач могла отримати за договором оренди (10\~000 грн за квітень 2023 року та 7\~419, 35 грн за 23 дні травня 2023 року). \~ \~ \~ \~Відзив на позовну заяву від відповідача до суду не надходив. Сторони у судове засідання не з`явилися. Представник позивача адвокат Чумаченко С. О. подав заяву про розгляд справи без участі позивача та її представника. Зазначив, що позивач позов підтримує в повному обсязі. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Згідно з ч. 4 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 1519/2-5034/11 зазначено, що у разі зазначення судом датою ухвалення судового рішення дати складення повного судового рішення, внаслідок чого дата судового засідання та дата ухвалення судового рішення не співпадатимуть, це не є порушенням прав сторін. У зв`язку з цим, датою ухвалення цього судового рішення є 13.08.2024. Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке. [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 11.12.2006, укладеного між нею та [PERSON] , посвідченого державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори Пенчевим К. Л., зареєстрованим в реєстрі за № 5-2786, що підтвержується копією договору дарування від 11.12.2006 та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а. с. 13-16). Відповідно до довідки Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради № 331ел/01-09 від 16.03.2023, станом на 14.03.2023 за адресою: [ADDRESS] з 21.02.1997 зареєстрованою значиться [PERSON] . 23.02.2023 між [PERSON] (орендар) та [PERSON] (орендодавець) укладено договір оренди, за умовами якого орендодавець передала орендарю для проживання в ній останнього та членів його сім`ї квартиру [ADDRESS] на строк один місяць з моменту укладення цього договору зі сплатою 10\~000 грн на місяць. Додатковою угодою № 1 від 21.03.2023 до указаного договору сторонами договору оренди продовжено строк оренди квартири на 2 календарних місяці. 13.04.2023 [PERSON] звернувся до [PERSON] із заявою про дострокове розірвання договору оренди, мотивуючи тим, що він двічі намагався вселитися до орендованої квартири, на початку березня 2023 року та 10.04.2023 здійснював виклик поліції, в присутності поліцейських пропонував відповідачу орендувати інше житло та допомогу в переїзді, проте останній відмовився, чим чинить йому перешкоди як орендарю у вселенні в квартиру. Додатковою угодою № 1 від 13.04.2023 сторонами договору погоджено за взаємною згодою розірвати договір оренди з 13.04.2023 та додаткову угоду до нього від 21.03.2023. Орендар підтвердив, що у зв`язку із неможливістю користуватися орендованим майном, орендодавець повернула йому свлачену авнсом плату в загальному розмірі 12\~142, 85 грн. Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до положень ст. ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно зі ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Статтею 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За положеннями ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Частинами 1, 2 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності (стаття 386 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У пунктах 38, 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зроблено висновок, що «негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення». За змістом ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань. Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Стаття 12 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. ст. 76-80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). У даній справі позивачем належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами підтверджено наявність у неї права власності на квартиру [ADDRESS] , натомість відсутні будь-які докази на підтвердження порушення відповідачем такого права власності позивача. Позивач стверджує, що відповідач проживає у належній їй квартирі, чим чинить перешкоди у користуванні та розпорядженні майном, поряд із цим факт проживання відповідача у квартирі належним чином не підтверджено. З матеріалів справи слідує, що у належній позивачу квартирі зареєстрована позивач, сам відповідач до 03.05.2019 був зареєстрований за іншою адресою, відмінної від адреси належної позивачу квартири. Наявні у матеріалах справи документи не дають суду підстав для висновку про те, що відповідач дійсно проживає у належній позивачу квартирі, позивач не надав суду належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження факту проживання відповідача у квартирі, зокрема відповідних актів, не звертався до суду із клопотанням про виклик та допит свідків тощо. При цьому, додана позивачем до позовної заяви роздруківка електронного листування у месенджері «Viber» не є належним доказом на підтвердження факту проживання відповідача у належній позивачу квартирі, оскільки воно не дає можливості суду встановити авторів цього листування та його зміст. Указаний висновок узгоджується з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі № 916/3027/21 (провадження № 12-8гс23). Також не підтверджує зазначених у позовній заяві обставин й заява позивача, подана до поліції в порядку ст. 214 КПК України, оскільки саме по собі звернення позивача до правоохоронних органів не підтверджує з достовірністю проживання відповідача у спірній квартирі та чинення ним перешкод позивачу у користуванні майном, як і не підтверджує зазначених обставин і звернення до поліції [PERSON] . З відповіді Управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування ГУНП в Одеській області від 17.04.2023 № 5/1-33аз слідує, що 20.03.2023 за заявою [PERSON] про те, що він не може пройти до орендованої ним квартири, оскільки вхідні ворота закриті на навісний замок, наряд поліції, прибувши за адресою: [ADDRESS] встановив, що двері ніхто не відчинив, сусідів на місці не виявлено. Зміст указаної відповіді не підтверджує факт проживання відповідача у належній позивачу квартирі та чинення ним перешкод позивачу у користуванні власністю. Крім того, зазначення у вказаній відповіді про те, що прибувши 10.04.2023 за адресою [ADDRESS] нарядом поліції виявлено конфлікт між законним представником власниці квартири і [PERSON] , не підтверджує чинення відповідачем перешкод позивачу, оскільки мова в указаній відповіді йде про законного представника власника квартири, без зазначення хто саме є таким її законним представником. Також не підтверджує порушення прав позивача без доведення належними та допустимими доказами факту проживання відповідача у спірній квартирі та чинення їй перешкод у користуванні власністю й сам факт розірвання договору оренди спірної квартири, укладений між [PERSON] та [PERSON] . Таким чином позивачем не доведено порушення її прав як власника квартири у зв`язку із проживанням у ній відповідача, оскільки відсутні докази факту проживання, відповідно судом не встановлено наявності перешкод у користуванні та розпорядженні власником своєю власністю, у зв`язку з чим позов в частині усунення перешкод шляхом виселення відповідача без надання іншого жилого приміщення задоволенню не підлягає. \~ \~ \~ \~Також не підлягають задоволенню і вимоги позивача про стягнення з відповідача на користь позивача суми упущеної вигоди, оскільки такі вимоги є похідними та залежать від доведення факту проживання відповідача у належній позивачу квартирі та чинення відповідачем позивачу перешкод у користуванні майном, що за матеріалами даної справи доведено не було, у зв`язку з чим у задоволенні позову в цій частині також слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем по сплаті судового збору слід залишити за пею.

Outcome: dismissed