Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-30 00:00:00

21 січня 2015 року судом отримано цивільний позов заступника Васильківського міжрайонного прокурора Київської області в інтересах держави в особі: Головного управління Держземагенства у Київській області, Державного підприємства «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України» до Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання незаконними і скасування рішень, визнання недійсними державних актів та витребування земельних ділянок (т.с. 1, а.с 3 14). Ухвалою судді Васильківського міськрайонного суду Київської області Ковбеля М.М. від 21 січня 2015 року роз`єднано в самостійні провадження позовні вимоги заступника Васильківського міжрайонного прокурора Київської області в інтересах держави в особі: Головного управління Держземагенства у Київській області, Державного підприємства «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України» до Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області, [PERSON] про визнання незаконним і скасування рішення селищної ради, визнання недійсним державного акту та витребування земельної ділянки (т.с. 1, а.с. 1 2). Ухвалою судді Васильківського міськрайонного суду Київської області Ковбеля М.М. від 21 січня 2015 року відкрито провадження по цивільній справі за позовом заступника Васильківського міжрайонного прокурора Київської області в інтересах держави в особі: Головного управління Держземагенства у Київській області, Державного підприємства «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України» до Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області, [PERSON] про визнання незаконним і скасування рішення селищної ради, визнання недійсним державного акту та витребування земельної ділянки (т.с. 1, а.с. 46). Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 20 лютого 2015 року, накладено арешт на належну [PERSON] земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 3221455300:02:006:0007, що розташована за адресою: [ADDRESS] (т.с. 1, а.с. 57). Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 травня 2015 року, залучено до участі у справі в якості співвідповідача [PERSON] (т.с. 1, а.с. 85). Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 01 листопада 2022 року, замінено позивача Києво-Святошинську місцеву прокуратуру на його правонаступника Обухівську окружну прокуратуру (т.с. 2, а.с. 234 235). Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 лютого 2024 року, дану цивільну справу передано для розгляду під головуванням судді Васильківського міськрайонного суду Київської області Марчука О.Л. (т.с. 3, а.с. 40). Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16 квітня 2024 року, залишено без\~розгляду позовну заяву Обухівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Державного підприємства «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики Національної академії наук України» до Глевахівської селищної ради, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним рішення, визнання недійсними державних актів, скасування рішення про державну реєстрацію прав та витребування земельних ділянок (т.с. 3, а.с. 77 78). Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16 квітня 2024 року: - закрито підготовче провадження; - прийнято до розгляду заяву прокурора від 27 листопада 2018 року про уточнення позовних вимог; - призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Обухівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області до Глевахівської селищної ради, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним рішення, визнання недійсними державних актів, скасування рішення про державну реєстрацію прав та витребування земельних ділянок (т.с. 3, а.с. 80). Ухвалою судді Васильківського міськрайонного суду Київської області Марчука О.Л. від 21 травня 2024 року, позов прокурора залишено без руху (т.с. 3, а.с. 106 107). На виконання вказаної ухвали прокурором подано позовну заяву в новій редакції без дати (т.с. 3, а.с. 122 135). Ухвалою судді Васильківського міськрайонного суду Київської області Марчука О.Л. від 24 червня 2024 року, продовжено розгляд даної цивільної справи (т.с. 3, а.с. 141). В обґрунтування\~своїх вимог\~прокурор зазначив,\~що ДП\~«Дослідне сільськогосподарське\~виробництво Інститут\~фізіології рослин\~і генетики\~НАН України»\~є належним\~землекористувачем земельної\~ділянки площею\~971,21\~гектари для\~вирощування і\~реалізації насіння\~сільськогосподарських культур, а також переробки іншої сільськогосподарської продукції. Проте, згідно із інформацією Управлінням Держкомзему у Васильківському районі щодо земельних ділянок які перетинають межі земель ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України» на території Глевахівської селищної ради станом на 08.07.2011 року [PERSON] і [PERSON] за рішенням Глевахівської селищної ради від 22.08.2007 року № 329-15-V було передано у власність земельні ділянки із кадастровими номерами 3221455300:02:006:0007 і 3221455300:02:006:0008 та видано державні акти на право власності на вказані земельні ділянки серії ЯЕ № 812142 і серії ЯЕ № 812143. Оскільки, вказані земельні ділянки знаходяться в межах земель переданих в постійне користування ДП «ДСВ ІФРГ НАН України», прокурор вважає що Глевахівська селищна рада прийняла рішення від 22.08.2007 року № 329-15-V в частині надання у власність [PERSON] і [PERSON] вказаних земельних ділянок із порушенням ч. 3 ст. 5 Закону України «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу» та ч. 5 ст. 116, ч. 9 ст. 149 і ч. 2 ст. 150 Земельного кодексу України. Відтак, прокурор наполягає на тому, що на підставі ст. 152 Земельного кодексу України, зазначене рішення Глевахівської селищної ради від 22.08.2007 року № 329-15-V підлягає визнанню незаконним та скасуванню, оскільки право постійного користування ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» на вказані земельні ділянки не припинене. У підсумку, посилаючись на відповідні норми Земельного кодексу України, норми Закону України «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу», норми Цивільного кодексу України, прокурор стверджує, що спірні земельні ділянки вибули з власності держави поза волею її законного власника і землекористувача, а тому прокурор просить визнати недійсним рішення органу місцевого самоврядування, визнати недійсними два державні акти на вказані земельні ділянки, скасувати рішення про державну реєстрацію прав на зазначені дві земельні ділянки та витребувати обидві земельні ділянки із незаконного володіння (т.с. 3, а.с. 122 135). Прокурор в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити з викладених у заяві підстав. Представник відповідачів [PERSON] і [PERSON] в судовому засіданні заперечила щодо вимог позову та просила відмовити у їх задоволенні з тих підстав, що відповідачі набули право власності на спірні земельні ділянки у встановленому законом порядку та прокурором пропущено строк позовної давності для звернення до суду із даним позовом. Інші учасники процесу в судове засідання не прибули. Особа в інтересах якої подано позов Головне управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області отримала судову повістку про виклик і не повідомила суду про причини неприбуття свого представника (т.с. 3, а.с. 83, 87, 148). Відповідач Глевахівська селищна рада отримав судову повістку про виклик і не повідомила суду про причини неприбуття свого представника (т.с. 3, а.с. 82, 88, 91). Оскільки, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи відповідачки [PERSON] суду невідоме, вона була повідомлена про розгляд справи в порядку передбаченому статтею 128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (т.с. 3. а.с. 81, 84). Вислухавши вступне слово учасників процесу та дослідивши письмові докази по справі в повному обсязі, суд встановив наступні обставини. На підставі Державного акта на право постійного користування землею серії ІІ-КВ № 001432-270 від 20.05.2002 року ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики Національної академії наук України» на праві постійного користування належить земельна ділянка площею 971,21 гектари для вирощування і реалізації насіння сільськогосподарських культур, а також переробки іншої сільськогосподарської продукції (т.с. 1, а.с. 70 74). Рішенням Глевахівської селищної ради № 329-15-V від 22.08.2007 року передано: - [PERSON] земельну ділянку площею 0,1500 гектарів, для будівництва та обслуговування житлового будинку по [ADDRESS] ; -\~ [PERSON] земельну ділянку площею 0,1500 гектарів для будівництва та обслуговування житлового будинку по [ADDRESS] (т.с. 1, а.с. 18 28). Саме вказане рішення прокурор просить визнати недійсним. При цьому, суд враховує обставини зміни адміністративно-територіального поділу районів у Київській області за Постановою Верховної Ради України «Про утворення та ліквідацію районів», внаслідок чого станом на дату постановлення цього рішення суду селище Глеваха розташоване в адміністративних межах Фастівського району Київської області. На підставі вищевказаного рішення органу місцевого самоврядування, Управлінням Держкомзему у Васильківському районі 25 жовтня 2007 року видано наступні державні акти на право власності на земельну ділянку: -серії ЯЕ № 812142 74121 на ім`я [PERSON] на земельну ділянку із кадастровим номером 3221455300:02:006:0007 площею 0,1500 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд [ADDRESS] ; -серії ЯЕ № 812143 74120 на ім`я [PERSON] на земельну ділянку із кадастровим номером 3221455300:02:006:0008 площею 0,1500 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована по [ADDRESS] (т.с. 1, а.с. 34, 69). Саме вказані державні акти прокурор просить визнати недійсними. Також, за відомостями інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.04.2018 року вбачається, що відповідно до договору купівлі-продажу від 19.06.2015 року [PERSON] відчужила на користь [PERSON] земельну ділянку із кадастровим номером 3221455300:02:006:0008, про що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 19.06.2015 року прийнято рішення № 22231225 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на земельну ділянку за [PERSON] (т.с. 1, а.с. 182 183, 214 215). Саме вказане рішення про реєстрацію прав прокурор просить скасувати. За змістом листа Управління Держземагентства у Васильківському районі № 10-1009-0.2-2/2-15 від 05.01.2015 року встановлено, що земельні ділянки із кадастровими номерами 3221455300:02:006:0007 і 3221455300:02:006:0008 мають перетин із земельною ділянкою, що перебуває у постійному користуванні ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» (т.с. 1, а.с. 40, 41). Також, за змістом листа Головного управління Держземагентства у Київській області від 13.03.2015 року № 10-10-0.3-4058/2-15 та доданими до нього схемами розташування спірних земельних ділянок вбачається, що спірні земельні ділянки обидві знаходяться в межах ділянки ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики Національної академії наук України» (т.с. 1, а.с. 75, 76, 77, 78). Одночасно, суд приймає до уваги доводи прокурора про те, що вказану інформацію надано територіальним органам Державного агентства земельних ресурсів України центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів, який відповідно до статей 5 7 Закону України «Про державний земельний кадастр» був держателем та забезпечував ведення і адміністрування Державного земельного кадастру єдиної державної геоінформаційної системи відомостей про землі, розташовані на території України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами. Крім того, згідно із відомостями листа ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» від 26.04.2016 року № 06-1.2/680 та викопіювання із ортофотоплану, встановлено накладення земельних ділянок із кадастровими номерами 3221455300:02:006:0007 і 3221455300:02:006:0008 на земельну ділянку ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики Національної академії наук України» (т.с. 1, а.с. 149, 150, 151, 152, 153). Відповідно до ч. 4 ст. 84 Земельного кодексу України, земельні ділянки які використовуються для забезпечення діяльності Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України, інших органів державної влади, Національної академії наук України, державних галузевих академій наук є власністю держави і не можуть передаватися у приватну власності. Частиною 1 ст. 149 Земельного кодексу України визначено, що земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Положеннями ч. 2 ст. 149 Земельного кодексу України передбачено, що вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. Згідно із ч. 3 ст. 5 Закону України «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу», вилучення земельних ділянок Національної академії наук України та галузевих академій наук може здійснюватися лише за згодою Президії Національної академії наук України та президій галузевих академій наук відповідно до Земельного кодексу України. Натомість, із листа НАН України від 24.02.2015 року № 16/72-40 вбачається, що спірні земельні ділянки із кадастровими номерами 3221455300:02:006:0007 і 3221455300:02:006:0008 розташовані в межах земельної ділянки ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики Національної академії наук України» і не було надано згоди на їх вилучення зі складу земель державного підприємства (т.с. 1, а.с. 798). Також, станом на момент прийняття рішення Глевахівської селищної ради № 329-15-V від 22.08.2007 року про передачу [PERSON] і [PERSON] спірних земельних ділянок був дійсним державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-КВ № 001432-270 виданий ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» і останнє було належним землекористувачем даних земель з категорією сільськогосподарського призначення, адже лише зі спливом 4 місяців було постановлено рішення господарського суду Київської області від 30-31.12.2008 року про вилучення з постійного користування ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» земельної ділянки площею 387,19 га та з інших питань. Разом з тим, рішенням господарського суду Київської області від 21.04.2010 задоволено подання Васильківського міжрайонного прокурора про перегляд рішення цього суду від 30-31.12.2008 за нововиявленими обставинами, скасовано рішення господарського суду Київської області від 30-31.12.2008 та прийнято нове рішення, яким в позові Глевахівської селищної ради відмовлено у повному обсязі. У той же час, земельні ділянки [PERSON] , [PERSON] , фактично передані для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, тобто з категорією земель житлової та громадської забудови, що суперечить ст. 21 Земельного кодексу України та виключає можливість використання такої землі для сільськогосподарського призначення. Порядок зміни цільового призначення земельних ділянок регламентовано ст. 20 Земельного кодексу України. Однак, Глевахівською селищною радою не приймались будь-які рішення про зміну цільового призначення земельних ділянок, які передані у приватну власність відповідачам саме з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Згідно із статтею 21 Земельного кодексу України, порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною. Отже, Глевахівською селищною радою порушено порядок визначення цільового призначення спірних земельних ділянок, а використання таких ділянок «для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд» в силу вимог земельного законодавства є неприпустимим. Правова позиція щодо обов`язку додержання порядку визначення цільового призначення земельних ділянок та зміни їх цільового призначення висловлена й у постанові Верховного Суду України від 13.11.2013 у справі № 6-123цс13. Тобто, Глевахівська селищна рада, прийнявши рішення № 329-15-V від 22.08.2007, в частині передачі у власність земельних ділянок відповідачам, діяла в порушення ст.ст. 20, 21, 84, 116, 149 Земельного кодексу України, ч. 3 ст. 5 Закону України «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу». Окрім того, правомірність видачі державного акту на право власності на земельні ділянки, укладення у подальшому договору купівлі-продажу, безпосередньо залежить від законності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого такий державний акт видавався та у подальшому укладався договір купівлі-продажу. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 25.06.2014 у справі № 6-67цс14, від 06.02.2013 у справі № 6-169цс12, від 19.06.2013 у справі № 6-57цс13. Так, ст. 152 Земельного кодексу України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно з ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із приписами ст. 373 Цивільного кодексу України, право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону. Відповідно до вимог ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а згідно вимог ч. 1 ст. 153 Земельного кодексу України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. У свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, серед іншого, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до ст. 396 ЦК України, особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Враховуючи що спірні земельні ділянки вибули з власності держави поза волею її законного власника і землекористувача, а тому існують всі правові підстави для витребування їх з незаконного володіння відповідачів на користь держави на підставі ст. ст. 387, 388, 396 Цивільного кодексу України. Одночасно, вирішуючи питання відносно способу захисту порушеного права, суд враховує, керується і застосовує правові висновки які викладено у постанові Верховного Суду від 20 червня\~2023 року по справі №\~633/408/18 та полягають у наступному. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.6), від 6 лютого 2019 року у справі № 522/12901/17-ц, від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 1 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19 травня 2020 року у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 88), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 75), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55); див. також постанову Верховного Суду України\~від 10 вересня 2014 року у справі № 6-32цс14). Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (статті 387, 388, 1212 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 52 ЗК України). Негаторний позов це позов власника, який є володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Предметом позову про витребування майна є вимога власника, який не є володільцем цього майна, до особи, яка заволоділа останнім, про повернення його з чужого незаконного володіння. Метою позову про витребування майна є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном, зокрема землями сільськогосподарського призначення, означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, призводить до ефективного захисту прав власника саме цього майна. Таким чином, у разі державної реєстрації права власності за новим володільцем (відповідачем), власник, який вважає свої права порушеними, має право пред`явити позов про витребування відповідного майна. При цьому Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що власник може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, і для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Такий правовий висновок, зокрема, викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс19, пункт 33) та від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 49). Крім того, не є належним способом захисту права або інтересу позивача вимога про скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, оскільки воно вичерпує свою дію в момент цієї реєстрації. Такий правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18 (провадження № 12-184гс18, пункт 5.17), від 29 травня 2019 року у справі №\~367/2022/15-ц\~(провадження № 14-386цс18, пункт 74), від 05 жовтня 2022 року у справі № 922/1830/19 (провадження № 12-91гс20, пункт 8.1). Велика Палата Верховного Суду зауважила, що вимоги про визнання незаконним (недійсним) і скасування рішення органу влади про надання земельної ділянки у власність і про скасування державної реєстрації такого права за певних умов можна розглядати як вимоги про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, якщо саме ці рішення та реєстрація створюють відповідні перешкоди. У даній справі\~мета прокурора спрямована на відновлення власником володіння спірними земельними ділянками, а тому не є належними й ефективними способами захисту\~вимоги позову про визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Також слід відзначити, що у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що у разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем. У\~кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість,\~сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 1 липня 2021 року у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від\~1 лютого 2022 року\~у справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 4 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (пункт 31)). Саме тому, виходячи з мети позову, який заявив прокурор, і його обґрунтування, у даному випадку суд вважає ефективним способом захисту вимогу\~позову про витребування обох спірних земельних ділянок. При цьому, зміни під час провадження у справі в адміністративно-територіальному устрої та перехід права розпорядження певними земельними ділянками від держави до територіальної громади не впливають на можливість задоволення цього позову та виконання рішення суду на користь належного суб`єкта. Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 Цивільного кодексу України). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 Цивільного кодексу України. У зв`язку із цим, необхідно розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі ст. 388 Цивільного кодексу України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Таким чином, у відповідності до вимог ст. ст. 330, 388 ЦК України право власності на земельні ділянки, які відчужені поза волею власника не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Відповідно до ст. ст. 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. У даному випадку, вірним способом захисту порушеного права є пред`явлення до суду віндикаційного позову в порядку, визначеному ст. ст. 387, 388 Цивільного кодексу України, а не про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Отже, у даному випадку між землекористувачем і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору, що відповідно до ст. 387, 388 ЦК України дає підстави для витребування державою її майна - земельних ділянок. Такі висновки підтверджуються правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду України від 23.11.2016 у справі № 916/2144/15, від 25.01.2017 у справі № 916/2131/15. Насамкінець, вирішуючи заяву представника відповідачів [PERSON] і [PERSON] про застосування строків позовної давності, суд прийшов до наступних висновків (т.с. 3, а.с. 94 100). У постанові від 12 квітня 2017 року (№ 6-1852цс16) Верховний Суд України зробив висновок про те, що коли\~в передбачених законом випадках з позовом до суду звернувся прокурор в інтересах відповідного органу (підприємства), то позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатись саме позивач \~держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень, а не прокурор. Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України). Визначення початку перебігу позовної давності міститься у статті 261 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи\~\~носія порушеного права. При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, перебіг позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Статтею 361\~Закону України «Про прокуратуру» та частиною другою статті 45 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац 2 частини другої статті 45 ЦПК України\~у редакції, чинній на час розгляду справи). Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що\~на позови прокуратури, які пред`являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів. Аналогічний висновок міститься і в постанові Верховного Суду України\~від 12 квітня 2017 року (№ 6-1852цс16). Отже, якщо у передбачених законом випадках з позовом до суду звернувся прокурор в інтересах відповідного органу (підприємства), то позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатись саме цей орган (підприємство), а не прокурор. Зокрема, ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» про вказані порушення не було відомо, оскільки спірне рішення Глевахівської селищної ради про передачу у приватну власність [PERSON] і [PERSON] земельних ділянок приймалось без його участі та без згоди землекористувача. Також, Головному управлінню Держгеокадастру у м. Києві та Київській області, який відповідно до закону є розпорядником спірних земельних ділянок, про факт первинного порушення інтересів держави, саме внаслідок прийняття Глевахівською селищною радою оскаржуваного рішення, відомо не було, інформація про відведені у приватну власність земельні ділянки за рахунок земель сільськогосподарського призначення у загальнодоступних базах даних була відсутня. Управлінню Держземагентства у Васильківському районі (наразі ГУ Держгеокадастру у м. Києві та Київській області) стало відомо про вищевказані порушення лише 05.01.2015 року, оскільки останнє листом від 05.01.2015 року № 10-1009-0.2-2/2-15 повідомило прокуратуру про перетин спірних земельних ділянок із земельною ділянкою яка перебуває у постійному користуванні ДП «ДСВ ІФРГ НАН України». Як наслідок, у даному випадку не пропущено встановлений ст. 257 ЦК України строк позовної давності. Воднораз, обґрунтовуючи дане судове рішення, суд керується нормою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, згідно із яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 133 ЦПК України). За подачу даного позову до суду прокурором сплачено судовий збір в розмірі 15\~116 гривень 00 копійок, що підтверджується відповідною платіжною інструкцією № 1486 від 04 червня 2024 року (т.с. 3, а.с. 139). Тобто, на підставі статей 133, 141 ЦПК України, у зв`язку із частковим задоволенням позову, на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як наслідок, на підставі пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України, у зв`язку із частковим задоволенням позову, судові витрати слід покласти на: -прокурора за сім вимог немайнового характеру в задоволенні яких відмовлено у розмірі 12\~334 гривні 00 копійок; -відповідачів за позовними вимогами майнового характеру про витребування земельних ділянок в сумі 2\~782 гривні 00 копійок. У зв`язку із цим, судовий збір за позовними вимогами майнового характеру які задоволено судом, слід покласти на кожного із відповідачів у рівних частках пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial