Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-30 00:00:00

У лютому 2022 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до ТОВ «Фінансова компанія «Інвест-кредо» (далі - відповідач-1), [PERSON] (далі - відповідач-2) про визнання договору поруки від 05.12.2007 року № 2107/ZФПОР-07 недійсним. Позовні вимоги мотивовані тим, що 05.12.2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №2107/ФКВ-07, за умовами якого Банк надав позичальнику кошти в сумі 140 000 дол. США, строком на 180 місяців до 04 грудня 2022 року, під придбання нерухомості з процентною ставкою за користування кредитом - 14,5 % річних. В забезпечення виконання кредитного зобов`язання по договору №2107/ФКВ-07 між ТОВ «Український промисловий банк» та [PERSON] і [PERSON] 05.12.2007 було укладено іпотечний договір № 2107/Zфквіп-07, за умовами якого позичальник майновий поручитель [PERSON] передав у іпотеку ТОВ «Український промисловий банк» квартиру [ADDRESS] , вартістю на момент передачі у іпотеку 1 025 150 грн. 05.12.2007 укладено договір поруки № 2107/ZФПОР-07 між ТОВ «Український промисловий банк» та [PERSON] і [PERSON] . У подальшому ТОВ «Український промисловий банк» відступило на користь ПАТ «Дельта Банк» право вимоги до [PERSON] , [PERSON] . У 2021 року позивачу стало відомо, що ПАТ «Дельта Банк» відступило право вимоги за кредитним договором ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Кредо». Договір поруки є похідним від кредитного договору, в якому [PERSON] є позивальником і такими чином п. 1 договору поруки, суперечить істотним умовам кредитного договору від 05.12.2007 року, між ТОВ «Український промисловий банк» та [PERSON] . Крім того, на момент підписання договору поруки, грошові кошти [PERSON] не отримані. На момент підписання договору поруки [PERSON] не був ознайомлений з усіма умовами кредитного договору, та не був письмово повідомлений про невиконання боржником своїх зобов`язань. Позивач вважає, що в момент укладання договору поруки сторони не дотримали істотних умов договору. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.02.2022 року матеріали позову передані на розгляд судді Аббасовій Н.В. УхвалоюШевченківського районного суду м. Києвавід 08.02.2022 року відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 19.06.2023 на адресу суду від відповідача 1 ТОВ «Фінансова компанія «Інвест-кредо» надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якої він просить відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що позивачем не наведено, яким саме істотним умовам суперечить договір поруки. У судове засіданні позивач не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, своїх представників не направили, але про дату і час розгляду справи по суті повідомлялися належним чином, причини неявки суд не повідомили. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). Таким чином, суд вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності належним чином повідомлених сторін, на підставі доказів, наявних у матеріалах справи. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 05.12.2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» та [PERSON] було укладено кредитний №2107/ФКВ-07, за умовами якого Банк надав позичальнику кошти в сумі 140 000 дол. США, строком на 180 місяців до 04 грудня 2022 року, на поточні потреби з процентною ставкою за користування кредитом - 14,5 % річних. 05.12.2007 року, укладено договір поруки № 2107/ZФПОР-07 між ТОВ «Український промисловий банк», [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до п. 1 договору поруки, поручитель поручається перед кредитором за виконання боржником зобов`язань за кредитним договором №2107/ФКВ-07 від 05.12.2007 року, за яким останній зобов`язаний до 04.12.2022 року повернути кредит у розмірі 140 000,00 дол.США, сплатити проценти та штрафні санкції у розмірі і у випадках, передбачених кредитним договором . Відповідальність поручителя настає у випадках невиконання (неналежного виконання) боржником зобов`язань за кредитним договором ( п. 2 договору поруки). Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За положеннями ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст.ст. 525, 526, 546 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання. Відповідно до ст.ст. 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Звертаючись до суду з позовом, позивач вважає, що на момент підписання договору поруки, грошові кошти [PERSON] не отримані. На момент підписання договору поруки [PERSON] не був ознайомлений з усіма умовами кредитного договору, та не був письмово повідомлений про невиконання боржником своїх зобов`язань, що є підставою для визнання його недійсним. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. За змістом положень ч. 1, 2 ст. 207, п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України передбачено, що правочини між фізичною та юридичною особою належить вчиняти у письмовій формі. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо, крім іншого, воля сторін виражена за допомогою електронного засобу зв`язку, та якщо він підписаний його стороною (сторонами). Факт підписання договору позивачем не оспорюється. Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України та частини першої статті 4 ЦПК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України). У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. [PERSON] обрано такий спосіб судового захисту як визнання договору недійсним. Відповідно до частини першої і четвертої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Згідно зі статтями 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У частині першій статті 236 ЦК України передбачено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Позивачем не доведено належними та допустими доказами, що дії банку під час укладення договору поруки свідчать про те, що зміст оспорюваного договору суперечить законодавству. Так, позивачем зазначено, що на момент підписання договору поруки, грошові кошти [PERSON] не отримані. Разом з тим, на підтвердження таких доводів позивачем не надано будь - яких належних та допустимих доказів. Крім того, позивачем не доведено, що право вимоги за кредитним договором перейшло до відповідача. Доданий до позовної заяви лист ПАТ «Дельта Банк» № 485/77 від 30.01.2019 року не стосується ні кредитного договору №2107/ФКВ-07 ні договору поруки № 2107/ZФПОР-07. Обраний позивачем спосіб захисту не відповідає характеру порушень, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги. Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 зроблено висновок, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2, 3 частини третьої статті 18 Закону Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 19 травня 2021 року у справі № 359/3055/15-ц (провадження № 61-19559св19) та від 12 грудня 2018 року в справі № 444/484/15-ц (провадження № 61-10156св18). На момент укладення договору поруки до відома поручителя були належним чином доведені всі необхідні умови договору поруки, договір підписано сторонами, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, [PERSON] на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України). Тягар спростування презумпції правомірності правочину (або окремих його умов) покладається саме на позивача. Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що в ньому визначено основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму заборгованості, строку погашення, умови кредитування. Поручитель погодився на укладення договору саме такого змісту, про що свідчить підписання договору. Укладаючи договір поруки, поручитель усвідомлював та підтвердив, що умови договору для нього зрозумілі. Отже умови договору поруки були доведені [PERSON] у письмовому вигляді та містяться у тексті самого договору, він з ними був ознайомлений та погодився, про що свідчить його підпис. Відтак, під час розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про невідповідність умов договору вимогам законодавства та про несправедливість його умов. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, згідно до ст. 79 ЦПК України. В свою чергу положеннями ст. 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, позовні вимоги про визнання недійсним договору від 05.12.2007 року № 2107/ZФПОР-07, не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed