Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Київській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області про відшкодування моральної шкоди. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 25 травня 2021 року інспектором ВРПП Броварського РУП ГУНП в Київській області майором поліції Рябчуном О.Я. було винесено постанову серії БАБ № 366338 від 25 травня 2021 року та притягнуто його до адміністративної відповідальності за ч. 6 ст. 121 КУпАП, накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 850 гривень, а саме за те, що 25 травня 2021 року о 03 год. 50 хв. за адресою м. Бровари, вул. Київська, 15 він керував автомобілем Mitsubishi Galant д.н.з. [NUMBER] , передній номерний знак якого був закритий сіткою, забруднений, що не дає змоги чітко визначити символи номерного знаку на відстані 20 м, відстань перевірена рулеткою 20 м, чим порушив п. 30.2 ПДР України та вчинив правопорушення, передбачене ч. 6 ст. 121 КУпАП. Не погоджуючись із правомірністю винесеної постанови серії БАБ № 366338 від 25 травня 2021 року, позивач звернувся до Броварського міськрайонного суду Київської області із позовом про визнання протиправною та скасування вказаної постанови. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 11.01.2023 року у справі № 759/28912/21 в задоволенні позову [PERSON] до інспектора ВРПП Броварського РУП ГУНП в Київській області майора поліції Рябчуна О.Я., ГУНП у Київській області про визнання протиправною та скасування постанови було відмовлено, після чого позивачем було подано апеляційну скаргу до Шостого апеляційного адміністративного суду на вищевказане рішення Броварського міськрайонного суду Київської області та Постановою колегії суддів Шостого апеляційного адміністративного суду від 11.05.2023 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 січня 2023 року - скасовано, визнано протиправною та скасовано постанову від 25 травня 2021 року серії БАБ № 366338 у справі про адміністративне правопорушення, якою [PERSON] визнано винним за ч. 6 ст. 121 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 850,00 грн., стягнуто з ГУНП у Київській області на користь [PERSON] за рахунок бюджетних асигнувань судовий збір, сплачений за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 1135,00 грн. Позивач наголошує, що внаслідок незаконного притягнення його до адміністративної відповідальності, що відбулося у результаті незаконних дій інспектора ВРПП Броварського РУП ГУНП в Київській області майора поліції Рябчуном О.Я., щодо винесення відносно нього постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАБ № 366338 від 25 травня 2021 року, яка була визнана протиправною та скасована Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 11.05.2023 року у справі № 759/28912/21, йому була заподіяна моральна шкода, для відшкодування якої він звернувся до суду з позовом у даній справі. Як стверджує позивач, заподіяння моральної шкоди полягало у порушенні нормального ритму, затраченим часом для відновлення душевного спокою та попереднього життєвого стану; приниженні його честі та гідності як водія; у спричиненні моральних переживань зумовлених страхом бути повторно зупиненим працівниками поліції з тих самих підстав, а також необхідністю доводити спочатку працівнику поліції свою невинуватість у вчиненні адміністративного правопорушення, а потім у судових засіданнях доводити протиправність рішення про притягнення до адміністративної відповідальності; у порушенні нормального способу життя, оскільки він був змушений витрачати свій особистий та робочий час для зустрічі зі своїм захисником, а також відвідувати судові засідання в м. Броварах та м. Києві, внаслідок чого погіршувався його психічний та нервовий стан. З урахуванням глибини душевних переживань та ступеня порушення нормального способу життя, просить суд стягнути з Держави Україна через Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] 10000,00 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди. Ухвалою Ічнянського районного суду Чернігівської області від 31 травня 2024 року відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з викликом сторін. Відповідачам запропоновано надати відзив на позовну заяву. 18 червня 2024 року від представника відповідача - Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області Жиліна О.Ф. на адресу суду надійшов відзив, в якому останній просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області є юридичною особою, має самостійний баланс, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням та не несе відповідальності за дії органів державної влади, виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов`язаннями і є окремим учасником цивільних відносин відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦК України, а тому не порушувало жодних прав та інтересів позивача. Вказав, що позивач помилково визначив, що Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області є відповідачем у цій справі, враховуючи, що положеннями ч. 2 ст. 176 ЦК України передбачено, що юридичні особи, створені державою, Автономною Республікою Крим, територіальними громадами, не відповідають за зобов`язання відповідно держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад, держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, на що неодноразово у своїх рішеннях наголошувала Велика Палата Верховного Суду. Акцентував увагу на тому, що кошти на відшкодування шкоди державою, підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача у разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не в резолютивній частині рішення. Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди, то із змісту позовної заяви випливає, що Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним та жодної шкоди позивачеві не завдало, а самим позивачем в позовній заяві не доведено факту заподіяння моральної шкоди. Також вказав, що працівники батальйону патрульної поліції не мають права на проведення оперативно-розшукової діяльності, оскільки таким правом наділені виключно підрозділи кримінальної та спеціальної поліції, до складу яких патрульна поліція не відноситься. 09 липня 2024 року від представника відповідача - Головного управління Національної поліції в Київській області Вікторії Барабан надійшов відзив на позовну заяву, в якій остання просила відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позивачем не надано жодних доказів на обґрунтування поданої позовної заяви, не доведено факт заподіяння моральних чи фізичних страждань, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями відповідача, а сума моральної шкоди не обґрунтована, а отже позовна заява не підлягає задоволенню. Також позивачем не обґрунтовано жодними належними доказами завдання йому матеріальних збитків саме у розмірі 10000,00 грн. Крім власних тверджень спричинення вказаних сильних душевних страждань, погіршення стану здоров`я, спричинених саме неправомірними діями відповідачів, позивачем не надано будь-яких передбачених ЦПК України доказів заподіяння моральної шкоди. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Представник відповідача Головного управління Національної поліції в Київській області у судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Представник відповідача Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області Жилін О.Ф. у судове засідання не з`явився, в наданому відзиві на позовну заяву просив суд розглядати справу без його участі та в задоволенні позову відмовити. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилались сторони як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши матеріали справи, оцінивши ці докази в сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Як встановлено в судовому засіданні, Постановою колегії суддів Шостого апеляційного адміністративного суду від 11.05.2023 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 січня 2023 року - скасовано, визнано протиправною та скасовано постанову від 25 травня 2021 року серії БАБ № 366338 у справі про адміністративне правопорушення, якою [PERSON] визнано винним за ч. 6 ст. 121 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 850,00 грн., стягнуто з Головного управління Національної поліції у Київській області на користь [PERSON] за рахунок бюджетних асигнувань судовий збір, сплачений за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 1135,00 грн. (а.с. 5-7). При винесенні вказаного рішення суд виходив з того, що будь-яких доказів, які б свідчили про порушення позивачем наведених приписів ПДР відповідачем не надано, а у матеріалах справи як доказ наявна лише постанова, яка є предметом оскарження. Відеозапису нагрудної камери патрульного, яка працювала під час виявлення адміністративного правопорушення чи інших доказів того, що встановлена на номерний знак захисна сітка перешкоджала його ідентифікації з 20 метрів, матеріали справи не містять. Таким чином відповідачем не доведено, що «захисна» сітка ускладнювала ідентифікацію номерного знака та перешкоджала чіткому визначенню його символів з відстані двадцяти метрів. Враховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає недоведеними обставини вчинення позивачем адміністративного правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху, тому постанова від 25 травня 2021 року серії БАБ № 366338, якою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 6 ст. 121 КУпАП у виді штрафу в сумі 850 грн. не є протиправною та підлягає скасуванню. Вказана постанова колегії суддів Шостого апеляційного адміністративного суду від 11.05.2023 року набрала законної сили 11 травня 2023 року (а.с. 7). Оскільки судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено незаконність притягнення його до адміністративної відповідальності, позивач вбачає наявність передбачених законом підстав для відшкодування заданої йому внаслідок незаконності притягнення до адміністративної відповідальності моральної шкоди. Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Як видно з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, неналежне виконання органом державної влади своїх повноважень призвело до порушення прав людини, що свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права. Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Вимога ефективності судового захисту, закріплена в національному законодавстві, перегукується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. У справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява № 40450/04, п. 64, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. У відповідності до ч. 1 ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України); приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (п. 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України). Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ч. 1 ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Шкода, завдана фізичні особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 року у справі № 464/3789/17. Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п. 52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56). Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано. Як зазначено у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.10.2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18), здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки скасування постанови про накладення адміністративного стягнення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи були понесені особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Відповідний висновок викладено у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.01.2019 у справі № 532/1243/16-ц (провадження № 61-34251св18), від 26.02.2020 року у справі № 142/143/17 (провадження № 61-5739св19). У практиці Європейського суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005). Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння їй моральної шкоди. Як вказано у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.12.2022 у справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21): «Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України). По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18). Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22). Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.05.2022 у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22). Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2022 у справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21)». Разом з тим, суд враховує, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір. При цьому суд виходить з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст.ст. 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. Як зазначено в постанові Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі № 750/6330/17 (провадження № К/9901/37372/18) у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування. Крім того, що стосується її розміру, то відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Суд зазначає, що підставою для відшкодування шкоди у даній справі є встановлення постановою суду, яка набрала законної сили, порушення порядку притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності. Отже, оскільки судовим рішенням встановлено факт неправомірності дій посадової особи патрульної поліції під час притягнення позивача до адміністративної відповідальності, це, поза розумним сумнівом, свідчить про те, що позивач від таких дій переніс негативні емоції, внаслідок чого було порушено звичний ритм його життя, що призвело до емоційних хвилювань, необхідності докладання додаткових зусиль для поновлення своїх прав та останній був вимушений доводити свою правоту у судах першої та апеляційної інстанцій. В даному конкретному випадку суд вважає, що позивачем доведено, що пережиті ним негативні емоції досягли певного рівня «страждань». З огляду на встановлені в судовому засіданні обставини, у даній справі слід визнати обґрунтованими доводи позивача про завдання йому моральної шкоди незаконним рішенням уповноваженої особи державного органу. Вирішуючи спір в частині визначення розміру заподіяної позивачу моральної шкоди, суд враховує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом. Наразі немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Тому будь-яка компенсація моральної шкоди може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді. Як вказано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Outcome: approved