Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-22 00:00:00

адвокат Штефаняк І.І., діючи в інтересах [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, який мотивує тим, що 29 жовтня 2005 року сторони зареєстрували шлюб, від якого у них народилося двоє дітей син [PERSON] , [INFO] , та донька [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що спільне життя у них не склалося через різні характери, погляди на сімейне життя та вирішення життєвих ситуацій, що у свою чергу призводило до частих непорозумінь та сварок, а відтак й до втрати почуттів. Все це впливає не тільки на психологічний стан подружжя, але і на психологічний стан неповнолітніх дітей, спричиняє їм всім душевні страждання. Вказує, що після укладення шлюбу сторони розпочали спільне проживання у бабусі відповідача, однак протягом останніх років, через погіршення відносин та повну відсутність розуміння один одного, близько двох років тому відповідач повернулася до батьківського дому, де влаштовує особисте життя. При цьому з того часу спільні діти проживають разом з позивачем за його місцем проживання, де для них створені всі необхідні умови для розвитку, навчання, виховання; залишитися проживати разом з батьком діти вирішили самостійно, з приводу чого відповідач аж ніяк не заперечувала. На даний час ведення спільного господарства між ними припинено та на його переконання подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає, оскільки це буде суперечити їх інтересам та інтересам спільних дітей, всі спроби примирення вжиті позивачем не дали жодного результату відповідач навіть заради дітей не захотіла зберегти шлюб. Вказує, що питання шлюбу ним обдумане давно, є остаточним, а тому просить не надавати строк для примирення та розірвати шлюб, а неповнолітніх дітей залишити на проживання, виховання та утримання при батькові. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, однак його представник адвокат Штефаняк І.І. подав суду заяву, в якій просив розглянути справу без їх участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить такі задовольнити. У судове засіданні відповідач [PERSON] також не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі, визнала позовні вимоги у повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та подані сторонами заяви, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Суд встановив, що 29 жовтня 2005 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Перечинського районного управління юстиції Закарпатської області було зареєстровано шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 67; прізвище подружжя після реєстрації шлюбу « [PERSON] » (а. с. 9). Від даного шлюбу у сторін народилося двоє дітей син [PERSON] , [INFO] , та донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями відповідних свідоцтв про народження дітей серії [NUMBER] від 17 травня 2006 року та серії [NUMBER] (а. с. 10, 11). Також встановлено, що подружнє життя у сторін не склалося через відсутність взаєморозуміння, різні характери та розходження поглядів на шлюб і сім`ю. Відтак питання розірвання шлюбу сторонами обдумане, а неявку сторін у судове засідання суд розцінює як байдуже ставлення до шлюбу. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно із ст. 5 «Рівноправність подружжя» Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що подальше спільне життя подружжя [PERSON] і збереження їх шлюбу буде суперечити інтересам кожного з них та інтересам неповнолітньої дитини, суд вважає, що шлюб між сторонами слід розірвати. Що стосується залишення після розірвання шлюбу неповнолітніх дітей подружжя на проживання при батькові, то суд виходить з такого. Як висловився у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Стаття 141 СК України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Частинами 1, 2 статті 6 СК України визначено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Відповідно до частини другої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Статтею 160 СК України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Частиною першою статті 161 СК України визначено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Таким чином, у разі спору місце проживання малолітньої дитини (фізичної особи у віці до чотирнадцяти років) визначається органом опіки та піклування або судом, проте при вирішенні вказаного питання стосовно дитини, яка досягла чотирнадцяти років, то закон не передбачає можливості вирішення такого спору ні органом опіки та піклування, ні судом, оскільки в цьому випадку слід керуватися частиною третьою статті 160 СК України та положеннями частини другої статті 29 ЦК України. З матеріалів справи видно, що син сторін [PERSON] народився [INFO] , тобто на час звернення позивача до суду з позовом досяг чотирнадцятирічного віку, і вважався неповнолітнім, а наразі, на час розгляду справи судом, є повнолітньою особою. Крім цього донька сторін [PERSON] народилася [INFO] , а відтак на час звернення до суду з даним позовом досягла чотирнадцятирічного віку, і вважається неповнолітньою. Відтак суд не може визначати місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, ні тим більш повнолітньої особи, за позовом когось із батьків, оскільки таке право вибору місця проживання надано законом самій дитині. Отже, приймаючи до уваги викладене, враховуючи положення частини другої статті 29 ЦК України та частини третьої статті 160 СК України, суд вважає, що підстави вирішувати питання про залишення проживання дітей, яким виповнилося чотирнадцять років, з одним із батьків відсутні. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 25 січня 2018 року у справі № 537/5119/15-ц (провадження № 61-1229св18), від 28 січня 2021 року у справі №753/6498/15 (провадження № 61-10851св20), від 28 вересня 2022 року у справі №686/18140/21(провадження № 61-6611св22), від 17 травня 2023 року у справі №351/611/21 (провадження № 61-990св23), від 07 серпня 2023 року у справі № 344/5574/22 (провадження № 61-3458св23). Судові витрати підлягають стягненню з відповідача, що відповідає положенням ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved