Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-24 00:00:00

позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який мотивує тим, що 30 серпня 2015 року між ним та [PERSON] (прізвище після державної реєстрації шлюбу [PERSON] ) укладено шлюб, в якому у них народилося двоє дітей донька [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що протягом тривалого часу між ними були непорозуміння та суперечки, розходження поглядів на сімейні відносини та обов`язки, спільне проживання стало неможливим, сімейні стосунки між ними фактично припинені, а відтак існують об`єктивні причини, які спонукають його наполягати на розірванні шлюбу. Вказує, що з відповідачем спільний побут не ведуть, майнових спорів не мають, шлюб розривають вперше. Також повідомляє, що дружина через збройну агресію російської федерації проти України 16 травня 2024 року виїхала за межі України надавши йому засобами телекомунікаційного зв`язку підтвердження; з приводу розірвання шлюбу та визначення місця проживання спільних дітей разом з ним не заперечила. Станом на день подання позову місцезнаходження відповідача йому невідоме, зв`язок з нею відсутній, а відтак діти залишилися з ним на самостійному вихованні та утриманні. З дітьми у нього прекрасні відносини вони гарно товаришують, розуміють один одного та з користю проводять дозвілля; він постійно відвозить доньку та забирає з початкової школи м. Перечин, син весь час знаходиться з ним, у виключних випадках він може звернутися до своїх родичів за допомогою. При цьому звертає увагу, що з врахуванням завершення шкільного та дошкільного навчального року, його постійне місце проживання та здійснення підприємницької діяльності у м. Ужгороді, має намір найближчим часом перевести доньку до школи (ліцею) м. Ужгорода, а сина записати там до дитячого садочку. Також обґрунтовує на свою користь фінансовий стан та вказує, що тривалий час здійснює підприємницьку діяльність у сфері права та за І квартал 2024 року його дохід склав 233 000 грн; окрім цього йому належить 1/4 та 1/8 частки власності у квартирі [ADDRESS] , а відтак має й фінансову можливість самостійно виховувати та утримувати дітей. На підставі наведеного просить позов задовольнити. Ухвалою судді Перечинського районного суду від 22 травня 2024 року прийнято подану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у цивільній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання та визначено відповідачу строк для подачі відзиву на позовну заяву; залучено орган опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради до участі у даній справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача, та зобов`язано виконати вимоги ч. 5 ст. 19 СК України. Позивач [PERSON] у підготовче судове засідання не з`явився, однак до початку судового засідання направив письмові пояснення, до яких долучив додаткові докази, а також подав заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить задовольнити, після чого направив клопотання, яким просив приєднати до матеріалів справи висновок органу опіки та піклування.\~\~\~ У підготовче судове засідання відповідач [PERSON] також не з`явилася, направила суду заяву, в якій вказувала на те, що дізналася про наявність даної судової справи із застосунку «Дія». Повідомила, що спір між нею та позивачем з приводу визначення місця проживання спільних дітей відсутній, а відтак позов визнає повністю та просить задовольнити, строк для примирення не надавати, а також провести розгляд справи за її відсутністю, оскільки перебуває за межами України. Представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору у підготовче судове засідання також не з`явився, однак направив на адресу суду заяву, в якій просив розглянути справу без їх присутності та при прийнятті рішення врахувати висновок органу опіки та піклування від 25 липня 2024 року.\~\~ Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та додатково подані сторонами заяви і документи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Суд встановив, що 30 серпня 2015 року у виконкомі Кам`яницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області було зареєстровано шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 214; прізвище подружжя після реєстрації шлюбу « [PERSON] ». Від даного шлюбу у сторін народилося двоє дітей донька [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями відповідних свідоцтв про народження дітей серії [NUMBER] від 07 липня 2017 року та\~ [NUMBER] від 27 грудня 2022 року. Також встановлено, що подружнє життя у сторін не склалося через відсутність взаєморозуміння, різні характери та розходження поглядів на шлюб і сім`ю. Відтак питання розірвання шлюбу сторонами обдумане, а неявку сторін у судове засідання суд розцінює як байдуже ставлення до шлюбу. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно із ст. 5 «Рівноправність подружжя» Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що подальше спільне життя подружжя [PERSON] і збереження їх шлюбу буде суперечити інтересам кожного з них та інтересам малолітніх дітей, суд вважає, що шлюб між сторонами слід розірвати. Що стосується визначення місця проживання малолітніх дітей подружжя, то суд виходить з такого. Статтею 7 СК України встановлено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Відповідно до частини першої статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. За змістом статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Як передбачено частиною другою статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. В силу частини першої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». Із положень статті 11 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» слідує, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована Україною 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини. Так, у рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М.С. v. Ukraine» (заява №2091/13, пункти 75 76) зазначено, що наразі існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення (Neulingerand Shuruk v. Switzerland, заява № 41615/07, пункт 135, ECHR 2010). Також ЄСПЛ зауважив, що при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, в якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (Mamchur v. Ukraine, заява №10383/09, пункт 100, ECHR, 16 липня 2015 року). Зібрані докази вказують на те, що малолітні [PERSON] та [PERSON] проживають разом з батьком [PERSON] , який забезпечує дітям повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку. [PERSON] працює та має стабільний дохід, займається діяльністю у сфері права. Згідно акту обстеження умов проживання та Акту оцінки потреб сім`ї/особи від 18 липня 2024 року за місцем проживання позивача дітям створено необхідні умови для виховання та розвитку. Дитина [PERSON] закінчила 1 клас початкової школи м. Перечин, комунікабельна, займається гімнастикою, додатково вивчає англійську мову, батько хоче перевести дитину навчатися до м. Ужгорода. За результатами оцінювання потреб спеціалістом служби у справах дітей з`ясовано, що батьківський потенціал батька на належному рівні, він спроможний виконувати обов`язки по вихованню дітей та догляду за ними.\~\~\~\~\~ Із матеріалів справи слідує, що у малолітніх [PERSON] та [PERSON] існує прихильність і прив`язаність до батька [PERSON] , а отже проживання малолітніх дітей разом з батьком відповідає найкращим їх інтересам. Вказане також підтверджено і висновком органу опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому від 25 липня 2024 року № 581/17/01-19, з якого видно, що органом опіки та піклування встановлено, що доцільним буде визначення місця проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , [INFO] , за адресою його місця проживання. Враховуючи вищенаведене та те, що діти [PERSON] , та [PERSON] малолітні [PERSON] та [PERSON] проживають із своїм батьком, який просить визначити місце їх проживання разом з ним, проти чого не заперечує у своєму висновку органу опіки та піклування, а також мати дітей, тому у цій частині позовна заява також може бути задоволена судом. Згідно з ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Крім цього у судовому засіданні встановлено, що згідно з банківською квитанцією №5224-5242-5023-0788 від 17 травня 2024 року позивачем за позовними вимогами про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей сплачено 2 422,40 грн судового збору. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 142 цього Кодексу у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, [PERSON] слід повернути з державного бюджету 1 211,20 грн (2 422,40 грн х 50 %), а інші 50 % судового збору стягнути на його користь з відповідача [PERSON] , що відповідає положенням ст. 141, 142 ЦПК України.

Outcome: approved