Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-04 00:00:00

У травні 2024 року позивач звернувся до суду із позовом, в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] та скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Позов обґрунтовано тим, що заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31.07.2013 року було стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Надра" заборгованість за кредитним договором № 856938/МБ від 21 липня 2008 року в сумі 71720 доларів 76 центів США. Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12.04.2021 року було замінено стягувача у виконавчому листі на ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп». Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11.08.2021 року було видано дублікати виконавчих листів та 13.09.2022 року приватним виконавцем відкрито ВП №69835043. В рамках виконавчого провадження було накладено арешт на все майно та кошти боржника, а саме: квартира за адресою [ADDRESS] , та квартира за адресою: [ADDRESS] . В свою чергу, 05.09.2023 року ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області було скасовано заочне рішення від 31.07.2013 року по справі №185/4574/13-ц та за заявою боржника [PERSON] . приватним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, а також припинено чинність арешту майна та коштів боржника, скасовано інші заходи примусового виконання рішення. 17.10.2023 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22.01.2024 року було задоволено позов ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» та стягнуто з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором в сумі 71720,76 доларів США. Позивач вважає, що уклавши договір купівлі-продажу, відповідачем було вчинено дії направлені на шкоду кредитору з метою уникнення від виконання своїх зобов`язань щодо погашення кредитної заборгованості, яка підтверджена рішенням суду, у зв`язку з чим позивач був вимушений звернутися до суду із даним позовом. Відповідач [PERSON] надав відзив, відповідно до якого зазначив, що позов не визнає в повному обсязі, просить відмовити у його задоволенні. Вказав, що на момент укладання договору купівлі-продажу факт наявності в нього заборгованості перед позивачем не було доведено та квартира не перебувала під арештом. Відповідач [PERSON] надав відзив, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначив, що він є добросовісним набувачем на квартиру та ніякого відношення до заборгованості [PERSON] не має. В судове засідання з`явився представник позивача, позов підтримав, просив задовольнити. Відповідачі надали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Розглянувши матеріали справи суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 17.10.2023 року між відповідачами було укладено договір купівлі-продажу квартири, де [PERSON] продав, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] . Відповідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] . Заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31.07.2013 року було стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Надра" заборгованість за кредитним договором № 856938/МБ від 21 липня 2008 року в сумі 71720 доларів 76 центів США. Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12.04.2021 року було замінено стягувача у виконавчому листі на ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп». Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11.08.2021 року було видано дублікат виконавчого листа по справі № 185/4574/13-ц від 31 липня 2013 року про стягнення заборгованості з [PERSON] , [PERSON] за договором «Автопроект» № 856938/МБ від 21 липня 2008 року та поновлено строк звернення до виконання. 13.09.2022 року приватним виконавцем Ванжою О.В. було відкрито виконавче провадження за вищевказаним рішенням суду та винесено постанову про арешт майна боржника. Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05.09.2023 року було скасовано заочне рішення від 31.07.2013 року по справі №185/4574/13-ц. Згідно постанови від 14.09.2023 року, виконавче провадження за виконавчим листом №185/4574/13-ц було закінчено на підставі того, що рішення, за яким був виданий виконавчий лист, скасовано. Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22.01.2024 року було задоволено позов ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» та стягнуто з [PERSON] та [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» заборгованість за кредитним договором в сумі 71720,76 доларів США. Отже, предметом даного позову є визнання недійсним, з підстав фраудаторності, договору купівлі-продажу квартири, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Іщиком М.В. Згідно зі статтею 626 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення, породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (Постанова Верховного Суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19). Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу / набуття / зміни / встановлення / припинення прав взагалі). Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц зроблено висновок, що: «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України». Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті3,13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України). Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц зроблено висновки про те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (Постанова Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 523/17429/20). З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності. Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента, визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно довідці про реєстрацію місця проживання особи вбачається, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , тобто за адресою, відмінною від адреси квартири, яку від продав. З матеріалів справи вбачається, що договір купівлі-продажу був укладений з метою зі сторони [PERSON] продати, а зі сторони [PERSON] купити квартиру, оскільки [PERSON] не подарував квартиру, а саме продав її та з покупцем [PERSON] не має родинних зв`язків. Крім того, оспорюваний договір є відплатним, за ним продавець отримав грошові кошти, що також свідчить на користь відповідача. На момент укладення договору купівлі-продажу квартира не перебувала під будь якими заборонами. Позивач не був позбавлений можливості після скасування попереднього заочного рішення та призначення справи до нового розгляду заявити про забезпечення позову шляхом заборони відчучження майна відповідача. Крім того, позивач не звернув увагу й на те, що квартира була спільним сумісним майном [PERSON] та [PERSON] , яка в свою чергу надала нотаріусу під час укладення оспорюваної угоди заяву, в якій дозволила [PERSON] продати квартиру, яка була набута ними під час перебування у зареєстрованому шлюбі та є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Проте, позивачем не заявлено до [PERSON] жодних вимог, як до співвласниці спірної квартири і яка приймала безпосередню участь в продажу квартири. Сам факт скасування судом попереднього заочного рішення свідчить про наявність законних підстав для його перегляду, оскільки відповідачем було доведено наявність спору щодо заборгованості. Отже, на момент укладення договору купівлі-продажу не було рішення суду, яке б набрало законної сили про стягнення заборгованості з відповідача, а тому відсутні підстави твердити, що угода була направлення на завдання шкоди позивачу або уникнення відповідальності. Отже, враховуючи те, що договір купівлі-продажу був відплатним, дійсно квартира була передана покупцю та за неї отримані кошти, квартира не перебувала під будь-якими заборонами для відчуження, була спільним сумісним майном подружжя, нотаріусом та сторонами договору було дотримано усіх вимог діючого законодавства, договір був направлений на дійсне настання його наслідків, тобто продаж квартири, а не фіктивну зміну титульного володільця, суд вважає, що відсутні підстави для визнання такого договору фраудаторним. Суд вважає, що позивачем не було беззаперечно доведено факт фраудаторності спірного правочину. Відповідно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. За таких обставин відсутні підстави вважати, що позивач довів обставини, на які він посилався у позові, оскільки усі вони зводяться до його власних припущень. За таких обставин, беручи до уваги викладені по справі обставини, встановлені на їх підтвердження докази, зазначені приписи чинного законодавства та правову позицію Верховного Суду,

Outcome: dismissed