Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-31 00:00:00

05.03.2024 року до Комунарського районного суду м. Запоріжжя від адвоката Гаврик В.В., яка діє в інтересах позивача, надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини - [PERSON] , [INFO] з матір`ю. В обґрунтування позову зазначено, що 07.07.2007 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб. Від шлюбу у подружжя народилась дитина - [PERSON] , [INFO] . 06.10.2009 року рішенням Новомиколаївського районного суду Запорізької області між сторонами було розірвано шлюб. Після розлучення відповідач продовжував спілкування з сином, приймав участь у його вихованні та не заперечував проти проживання дитини з матір`ю. 01.02.2019 року позивач уклала шлюб з громадянином Турецької Республіки [PERSON] та змінила прізвище на « [PERSON] ». Дитина - [PERSON] не заперечує проти проживання з матір`ю [PERSON] . У зв`язку з досягненням 14-річного віку має право самостійно обирати своє місце проживання, проте юридичне встановлення судом місця проживання дитини з матір`ю необхідне позивачу для оформлення певних документів. Ухвалою суду від 26.03.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено розгляд в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 04.04.2024 року на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без його участі. Крім того, в заяві зазначено про визнання позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. Ухвалою від 22.04.2024 року закрито підготовче засідання, справу призначено до судового розгляду. 05.06.2024 року представником районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району, як органу опіки та піклування, надано висновок № 714/01-37/19.02 від 26.04.2024 року. У судове засідання позивач та її представник не з`явилися, в позовній заяві зазначено про розгляд справи без участі позивача [PERSON] . Крім того, 01.08.2024 року від представника позивача надійшла заява про проведення судового засідання без її участі. Відповідач до суду не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином. Третя особа - районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району, як орган опіки та піклування, в судове засідання не з`явилася, до суду надійшла заява від представника про розгляд справи без його участі, просила ухвалити рішення, враховуючи наданий висновок. У судовому засіданні, яке відбулося 05.06.2024 року, представник органу опіки та піклування Савенко А.О. повідомила суду, що під час встановлення обставин по цій справі вона виходила за місцем проживання позивача з дитиною та відповідача, однак обстежити умови проживання не вдалося, оскільки двері ніхто не відчинив, про що складалися акти обстеження умов проживання. До органу опіки та піклування сторони не зверталися, тому поспілкуватися з ними не вдалося. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив такі обставини. 07.07.2007 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Новомиколаївського РУЮ Запорізької області було зроблено актовий запис №09. Від шлюбу у подружжя народилася дитина - [PERSON] , [INFO] (а.с. 17). 06.10.2009 року рішенням Новомиколаївського районного суду Запорізької області по цивільній справі №2-307/09 було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 24-25), свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 19.01.2010 року, видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Новомиколіївського районного управління юстиції Запорізької області, актовий запис №01 (а.с. 23). Після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати з матір`ю. Крім того, позивачем надано витяг зі свідоцтва про шлюб № [NUMBER] від 01.02.2019 року, виданий Відділом реєстрації актів громадянського стану р-ну Чанкая Турецької Республіки, про укладення шлюбу між [PERSON] та громадянином Турецької Республіки [PERSON] (а.с. 11-16). Відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно з вимогами ч.4 ст.29 ЦК України та ч.1 ст.160 СК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно з положеннями ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір`ю. За положеннями статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Пунктом 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Згідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Наведені у своїй сукупності норми вказують на те, що дитина має право жити з батьками, має право на гармонійний розвиток в належних умовах. Батьки зобов`язані забезпечити дитині відповідні умови. В залежності від віку дитини спочатку місце проживання визначається законом з батьками, потім за їх спільною згодою. Після досягнення дитиною десятирічного віку вже враховується її думка щодо місця проживання з батьками, які живуть окремо. За відсутності згоди, щодо визначення місця проживання дитини до чотирнадцяти років спір може бути вирішений судом. Після досягнення чотирнадцяти років дитина самостійно визначає місце проживання і у цьому випадку законом не визначено вирішення спору між батьками у судовому порядку. Встановлені судом обставини вказують на те, що між сторонами не існувало спору, щодо визначення місця проживання дитини до досягнення чотирнадцяти років. Після досягнення такого віку дитина продовжила проживати з матір`ю. Частиною 4 статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району, як орган опіки та піклування надала до суду висновок № 714/01-37/19.02 від 26.04.2024 року, за яким комісія з питань захисту прав дитини визначити місце проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , не вбачає за можливе у зв`язку з досягненням дитиною відповідного віку, з якого вона самостійно може визначити своє місце проживання та у зв`язку з відсутністю спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини. З огляду на встановлені обставини та наведені у сукупності положення закону, в даному випадку не вбачається між сторонами спору: дитина з малолітнього віку проживала з позивачем й після досягнення чотирнадцяти років залишилася проживати з ним за власною волею без примусу. Також, суд звертає увагу, що через п`ятнадцять днів дитині вже виповниться 17 повних років. Наведеними нормами ст.ст. 141, 160, 161 СК України не передбачено прав позивача визначати місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років. Тобто у позивача відсутнє право визначати місце проживання такої дитини, оскільки не має порушеного права. Крім того, між сторонами немає спору, щодо визначення місця проживання дитини. Аналогічний правовий висновок викладений у Постанові Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №592/7624/22 (провадження №61-7545св23) від 02.11.2023 року. За положеннями ст.ст. 2, 4 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Враховуючи досліджені докази,

Outcome: dismissed