Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-13 00:00:00

У березні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Теплопостачсервіс» звернулося до суду із вказаним позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за житлово-комунальні послуги з централізованого опалення у розмірі 41 466,46 грн, за абонентське обслуговування у розмірі 1 136,38 грн., інфляційні втрати на суму боргу за послуги з централізованого опалення 1 380,21 грн., 3% річних від суми боргу за дані послуги - 411,29 грн. та судовий збір у розмірі 3 028,00 грн. Свої вимоги мотивувало тим, що ТОВ «Теплопостачсервіс» з 01 липня 2014 року є виконавцем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: [ADDRESS] , в якому розташована кв. 348 , яка належить [PERSON] на праві власності. 07 березня 2017 року між ТОВ «Теплопостачсервіс» та відповідачем укладено договір № В19/14/348 про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, за яким виконавець зобов`язується своєчасно надавати споживачеві відповідної якості послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, а споживач зобов`язується своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами, у строк і на умовах, що передбачені договором. Відповідач свого обов`язку по сплаті коштів за отримані житлово-комунальні послуги не виконує належним чином, внаслідок чого утворилася заборгованість за послуги з централізованого опалення за період з квітня 2020 року по січень 2024 року у розмірі 41 466,46 грн. та абонентське обслуговування за період з березня 2022 року по січень 2024 року у розмірі 1 136,38 грн., в зв`язку із чим, позивач просить позов задовольнити. Ухвалою від 01 квітня 2024 року відкрито провадження в указаній справі. Розгляд справи визначено проводити у порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін (а.с. 17,18). 10 квітня 2024 року представником відповідача, адвокатом Любаренко Д.О. (ордер, свідоцтво а.с.46,42), поштовим відправлення подано відзив на позовну заяву, при цьому даний відзив подано з порушенням правил ст. 178 ЦПК України, відповідно до ч.4 даної статті, копія відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи повинна бути надіслана (надана) одночасно з надісланням (наданням). Відзив направлено позивачу без опису вкладень відправлення (а.с.42). Водночас, представником відповідача направлено відзив на позовну заяву через електронний суд, надіславши відзив на електронну адресу позивача з описом доданих документів (а.с.44-71). У відзиви на позовну заяву представник відповідача посилається на безпідставність позовних вимог, оскільки позивач не надав: доказів досудового врегулювання спору; реквізитів для оплати послуг; документального підтвердження виконання послуг; обґрунтування тарифу за житлово-комунальні послуги; розрахунку та вартість послуг. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Розгляд справи проведено у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що ТОВ «Теплопостачсервіс» як юридична особа здійснює діяльність з постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря, що підтверджується копією виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 01 листопада 2023 року (а.с.12). Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «Теплопостачсервіс» є виконавцем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: кв. [ADDRESS] , що підтверджується договором № В19/14/38 про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, який укладено 07 березня 2017 року між ТОВ «Теплопостачсервіс» та [PERSON] (а.с.6,7). За вказаним договором позивач зобов`язується своєчасно надавати споживачеві відповідної якості послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, а споживач зобов`язується своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами, у строк і на умовах, що передбачені договором. Пунктом 11 цього Договору визначено, що розрахунковим періодом є календарний місяць. Система оплати послуг щомісячна. У разі застосування щомісячної системи оплати послуг, платежі вносяться не пізніше 20-го числа місяця, наступного за розрахунковим. Відповідачу [PERSON] з 07 листопада 2015 року належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 12214998 (а.с.8). Відомості про те, що відповідач не споживає надані житлово-комунальні послуги з централізованого опалення та відмовлявся від них, відсутні. Згідно з розрахунками ТОВ «Теплопостачсервіс», за адресою: [ADDRESS] , обліковується заборгованість: за послуги з централізованого опалення за період з квітня 2020 року по січень 2024 року в розмірі 41 466,46 грн. та абонентське обслуговування за період з березня 2022 року по січень 2024 року - 1 136,38 грн. (а.с.9,10). У відзиві представник позивача вказує про незаконність розрахунку заборгованості, посилаючись на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва, залишеним без змін постановою Апеляційного адміністративного суду від 08 липня 2019 року у справі № 826/9665/16. Зазначає, що рішенням адміністративного суду визнано протиправною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України незаконним тарифи № 315 від 27 квітня 2016 року «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2015 року № 758». Вказує, що даним рішенням суду визнано незаконним тарифи на енергоносії для населення (газ, опалення, гарячу воду), тому всі відповідні підприємства, установи, організації повинні зробити відповідні перерахунки, які відповідачем не було зроблено. Такі посилання у відзиві представника відповідача є безпідставними, оскільки стороною відповідача не надано доказів щодо оскарження у будь-яким спосіб нарахованих позивачем сум заборгованості за послуги з центрального опалення або оскарження дій позивача у нездійсненні перерахунку заборгованості, які на думку представника відповідача, мав зробити позивач. Відповідно до ч.4 ст.319 ЦК України, власність зобов`язує. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Пунктом 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Частиною 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Відповідно до п.п. 1 п. 30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, споживач зобов`язаний оплачувати послуги в установлені договором строки. Відповідно до п.п.1 п. 30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою КМУ від 21 липня 2005 року № 630, розрахунковим періодом для оплати спожитої послуги є календарний місяць. Оплата послуги здійснюється не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом (граничний строк внесення плати за спожиту послугу), якщо інший порядок та строки не визначені договором. За бажанням споживача оплата послуг може здійснюватися шляхом внесення авансових платежів. У відзиві не позовну заяву представник відповідача просив суд застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності відповідно до положення ст.257 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.257 ЦК України загальна позовна давніть встановлюється тривалістю три роки. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України №392 від 20 травня 2020 року «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» у чинній редакції, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 з 12 березня 2020 року на всій території України встановлено карантин. Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»). Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». У той же час пунктом 15 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України передбачено, що у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення (Закон України № 691-ІХ від 16 червня 2020 року «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19»). Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Як вбачається з матеріалів справи, позивач просить стягнути заборгованість за послуги з централізованого опалення за період з квітня 2020 року по січень 2024 року в розмірі 41 466,46 грн. та абонентське обслуговування за період з березня 2022 року по січень 2024 року в розмірі 1 136,38 грн. У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Інститут позовної давності має на меті, зокрема, гарантувати правову визначеність, забезпечення захисту порушених прав, притягнення до відповідальності. Також він стимулює уповноважену особу до активних дій щодо реалізації належного їй права під загрозою його втрати, запобігає несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу. Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, суд дійшов висновку, що пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню. З огляду на викладене, на час дії встановленого карантину, строк позовної давності, встановлений ст.257 ЦК України, не спливає як і на момент звернення позивача з позовом, так і на час здійснення позивачем розрахунку заборгованості за житлово-комунальні послуги. Отже, у даних спірних правовідносинах позовна давність щодо вимог про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з квітня 2020 року по січень 2024 року в силу пунктів 12,19 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України на момент подання позову не сплила. Водночас, стороною відповідача надано квитанцію № 196140720 про здійснення 06 квітня 2024 року відповідачем оплати заборгованості за надання послуг з центрального опаленні у розмірі 41 466,46 грн. (а.с.54, розрахунок а.с.9). Також, надано квитанцію № 196141209 про здійснення 06 квітня 2024 року відповідачем оплати заборгованості за абонентське обслуговування у розмірі 1 136,38 грн. (а.с.55, розрахунок а.с.10). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» від 05 березня 2022 року № 206 - в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64 «Про введення воєнного стану в Україні», забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги. Оплата комунальних послуг відбувається за умовами відповідних договорів про надання таких послуг за виключенням вищезазначеного. Як вбачається позивачем нараховано 3% річних та інфляційні витрати на суму заборгованості за послуги з центрального опалення за період з 01 квітня 2020 року до 31 січня 2022 року. Три відсотки річних нараховано у розмірі - 411,29 грн., інфляційні втрати - 1 380,21 грн. (а.с.11). Суд приймає за основу долучений позивачем розрахунок інфляційних втрат, 3% відсотки річних, який складений у повній відповідності з чинним законодавством та перевірений судом. Отже, такі нарахування є правомірними і таки, що підлягають стягненню з відповідача. Згідно із ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, стягнувши з відповідача на користь позивача 3% відсотки річних у розмірі - 411,29 грн. та інфляційні втрати у розмірі - 1 380,21 грн. За матеріалами справи, відзив на позовну заяву в інтересах відповідача подано адвокатом Любаренко Д.О. (договір про надання правничої допомоги, ордер, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю а.с.55-65). У прохальні частині відзиву на позовну заяву вказано про стягнення судових витрат, які понесені відповідачем у даній справі, без вказівки конкретних витрат та розмірі таких витрат. Суд зазначає, що заборгованість за послуги з центрального опалення та за абонентське обслуговування відповідачем було сплачено після відкриття провадження у справі, отже на момент звернення позивача до суду існував спір. Суд встановив, що предмет позову є обґрунтованим, оскільки, як на момент звернення позивача з позовом, так і на момент постановлення судом ухвали про відкриття у справі провадження була наявна заборгованість у заявленому позивачем розмірі. Суд відмовляє у частковому задоволені позову, не у зв`язку безпідставністю вимог, а у зв`язку зі сплатою відповідачем основного боргу. Отже, судові витрати, понесені відповідачем, суд вважає необхідним залишити за ним. Позивачем при зверненні до суд сплачено судовий збір в сумі 3 028,00 грн. що підтверджено випискою від 22 березня 2024 року про зарахування судового збору до спеціального фонду державного бюджету України (а.с.14). Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 121,12 грн. від задоволеної частки позовних вимог, що у відсотковому відношенні становить 4%. На підставі викладеного,

Outcome: partial