Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-28 00:00:00

Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» звернулося до суду з позовом до [PERSON] у якому просить стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості за кредитним договором №357932 від 13.10.2018 року у загальному розмірі 42 155,92 грн., яка складається з суми заборгованості - 27 980,00 грн., суми інфляційних втрат - 11 653,68 грн., суми 3% річних - 2 522,24 грн., та судові витрати. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 13.10.2018 між ТОВ «Авентус Україна» та відповідачем [PERSON] було укладено договір про надання фінансового кредиту №357932. Сума кредиту становила 7 000 грн та кредит був наданий строком до 02.11.2018 року. ТОВ «Авентус Україна» виконало умови договору та перерахувало відповідачу кредитні кошти. Відповідач [PERSON] не виконала умови договору, внаслідок чого виникла заборгованість. 12 квітня 2018 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» було укладено договір факторингу №1, на підставі чого відбулося відступлення права вимоги, в тому числі за договором про надання фінансового кредиту №357932 від 13.10.2018. Таким чином, позивач ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» набуло прав кредитора відносно відповідача [PERSON] . Позивач ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» посилаючись на своє право як нового кредитора в частині нарахування інфляційних втрат та 3 % річних вказує, що заборгованість відповідача [PERSON] на момент пред`явлення позову складає 42 155,92 грн. Представником відповідачки до суду подано відзив, в якому вказує, що [PERSON] категорично заперечує укладення 13.10.2018 року з ТОВ «Авентус Україна» договору про надання фінансового кредиту і вперше про його зміст дізналась 04.07.2024 року після ознайомлення її представником з матеріалами даної справи. Вказує, що у матеріалах справи відсутні та Позивачем не доведено надіслання Відповідачу ні самого договору, ні скріплення його цифровим підписом Відповідача, ні одноразового ідентифікатора для його укладення. Зазначені у довідці про ідентифікацію фінансовий номер телефону [NUMBER] та адреса електронної пошти [INFO] не належать відповідачу. Тому otp-пароль, який був надісданий на вказаний номер телефону, був отриманий сторонньою особою, а отже, Відповідач в жодній формі не надавала згоду на його істотні умови та, відповідно, договір нею не укладався. Також вказує на відсутність документа, який би засвідчив факт перерахування грошових коштів на рахунок відповідача. Вказує, що Договір факторингу №1 між ТОВ «Авентус Україна» і ТОВ «ФК «Довіра і гарантія» було укладено 12.04.2018 року, в той час, як Договір про надання фінансового кредиту від імені [PERSON] було укладено з ТОВ «Авентус Україна» тільки через 6 місяців, 13.10.2018 року. Таким чином, ТОВ «ФК «Довіра і гарантія» не набуло права за Договором про надання фінансового кредиту, оскільки на момент укладення договору факторингу у ТОВ «Авентус Україна» прав за даним договором не було. Також представник відповідача не погоджується з розміром штрафних санкцій, вказує, що такі суперечать Закону України «Про споживче кредитування», Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15.03.2022 № 2120-IX та Цивільному кодексу України. Враховуючи вищенаведене просить у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до [PERSON] про стягнення заборгованості відмовити. Представник позивача у судове засідання не з`явився, проте подав до суду заяву, в якій просить проводити розгляд даної справи без його участі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, проте подав до суду заяву, в якій просить розглянути справу за його відсутності та за відсутності відповідача, в задоволенні позову просить відмовити з мотивів, викладених у відзиві. Через неявку в судове засідання учасників справи, судом у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно із індивідуальною частиною договору №357932 про надання фінансового кредиту від 13.10.2018, ТОВ «Авентус Україна» та відповідач [PERSON] (в подальшому прізвище змінено на « [PERSON] » у зв`язку з укладенням шлюбу, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб Серії [NUMBER] ) уклали індивідуальну частину договору про надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту. Розмір позики - 7 000 грн. Строк дії договору - 20 днів. Сторони також погодили процентну ставку. Графіком розрахунків до договору про надання фінансового кредиту №357932 від 13.10.2018, визначено суму кредиту, суму нарахованих процентів та загальний розмір заборгованості. Згідно із договором факторингу №1 від 12.04.2018, ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» та ТОВ «Авентус Україна» уклали договір факторингу, у відповідності до якого, ТОВ «Авентус Україна» зобов`язується відступити ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» права вимоги, зазначені у реєстрі, а ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» зобов`язується їх прийняти. У реєстрі прав вимоги під №12 зазначено кредитний договір №357932 відповідач [PERSON] . Відповідно до розрахунку позивача ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», сума боргу відповідача становить 27 980,00 грн. Таким чином, між сторонами виник спір щодо належного виконання умов кредитного договору. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. На підставі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Основні засади цивільного законодавства визначені у ст. 3 ЦК України, зокрема, як передбачено у п. 3 ч. 1 цієї статті, свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України). Статтею 512 Цивільного кодексу України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема пунктом 1 частини першої цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. За приписами ч. 1 ст. 517 ЦК України, первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (ч. 1 ст. 519 ЦК України). Таким чином, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. В справах про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора та чи існують ці права на момент переходу. Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 05.07.2017 у справі № 752/8842/14-ц. У постанові Верховного Суду від 04.12.2018, справі № 31/160 (29/170(6/77-5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам. Верховний Суд у постанові від 14.06.2023 у справі № 755/15965/17 зазначив, що дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі №910/12525/20 зроблено висновок, що відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим положення ч. 1 ст. 203 ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управлений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом п. 1 ч. 1 ст. 512, ст. 514 ЦК України, у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору. Таким чином, суду необхідно з`ясувати обсяг і зміст прав, які перейшли до позивача, як нового кредитора, від ТОВ «Авентус Україна» та чи існували ці права на момент їх переходу. Так, з матеріалів справи встановлено, що договір про надання фінансового кредиту №357932 було укладено між ТОВ «Авентус Україна» та відповідачем [PERSON] 13.10.2018, а договір факторингу №1 між ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» і ТОВ «Авентус Україна» було укладено 12.04.2018. Тобто, на момент укладення договору факторингу №1 від 12.04.2018 ще не виникло зобов`язання між первісним кредитором та відповідачкою, відтак у первісного кредитора не виникло право вимоги за зобов`язанням, яке він міг би передати позивачу ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» Окрім цього, суд також звертає увагу на те, що доказів на підтвердження оплати за договором факторингу стороною позивача не надано. Також, слід зазначити, що на час укладення договору факторингу сторонами не було досягнуто згоди щодо предмета правочину, предмет не індивідуалізовано належним чином. Інформація про відповідача [PERSON] , як боржника, сформована у реєстрі прав вимоги більше ніж як через 9 місяців після укладення договору факторингу. З урахуванням наведеного вище, оскільки позивачем не доведено факту відступлення права грошової вимоги до відповідача [PERSON] за договором про надання фінансового кредиту №357932 від первісного кредитора ТОВ «Авентус Україна» до ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», відповідно ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» не є належним позивачем у даній справі, що є самостійною підставою для відмови у позові. Окрім того, позивач стверджує, що первісний кредитор свої зобов`язання за договором кредиту виконав, та надав відповідачу грошові кошти в розмірі 7000,00 грн.. Проте доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до норм ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з вказаною нормою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо, безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. З урахуванням того, що у наданих до позовної заяви додатках відсутні докази руху коштів по рахунку відповідача, суд вважає, що позивач не довів належними та допустимими доказами факт того, що відповідач дійсно отримав грошові кошти у первинного кредитора, а також наявність у відповідача взагалі заборгованості перед позивачем. Розрахунок заборгованості в даному випадку не є належним доказом існування заборгованості або інших грошових правовідносин між сторонами, зокрема з первинним кредитором. Щодо вимоги про поновлення строку позовної даності, суд зазначає таке. У відповідності до ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Тобто, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, що звернені позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Оскільки у даній справі відсутні підстави для задоволення позовних вимог та відповідач [PERSON] не заявила про необхідність застосування позовної давності, а тому дане питання судом не досліджується. Окрім того суд наголошує, що інститут позовної давності за своєю правовою природою є матеріально-правовим, регламентується нормами Цивільного кодексу України, тобто нормами матеріального, а не процесуального права, а відтак строк позовної давності не підлягає поновленню як пропущений процесуальний строк. Стосовно інших доводів сторін, суд зазначає, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення. Обов`язок щодо обґрунтування рішення може бути різним, залежно від характеру рішення. В рішенні Європейського суду з прав людини, у справі «Серявін та інші проти України» вказано, що п. 1 ст. 6 Конвенції, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не має сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку є різним, залежно від характеру рішення. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови у позові на позивача. На підставі вищевикладеного, ст. 3, 4, 207, 215, 267, 512, 514, 516, 517, 526 ЦК України, ст. 13, 141 ЦПК України та

Outcome: dismissed