Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що вона, отримавши захоплення та бажання отримати нові знання 29.07.2020 уклала з фізичною особою-підприємцем [PERSON] (далі - відповідач) договір надання послуг навчання №2007/3, вказує, що предметом даного договору було надання відповідачем послуг з навчання практичними навичками вишивки, в рамках авторського курсу, який складався з теоретичної та практичної частини, складеної на підставі авторської програми «Ave School». Відмічає, що вартість послуг становила 111180 грн, які були сплачені нею у повному обсязі. Проте, під час навчання позивачка була незадоволена наданими їй послугами, та дослідивши умови договору виявила порушення, які проявлялись в такому: 1) авторські права «Ave School» не мають державної реєстрації, 2) вказаною торгівельною маркою володіє стороння особа; 3) на сторінці «Ave School» в соціальній мережі «інстаграм» [PERSON] (відповідачка) значиться як «лаборант», в той час, коли на її власній сторінці вона себе зазначає як «викладач «Ave School». Окрім того,звертає увагу, що після її вимог до відповідача надати відповіді на зазначені порушення відповідач повідомив, що в односторонньому порядку розриває договір на підставі пункту 3. 5 договору, відповідно до якого, розірвання договору передбачає повернення грошових коштів у розмірі 16350 грн, при цьому, вказує, що повний курс навчання вона не пройшла, а відтак, послуги відповідача фактично їй не надані, та зазначена сума не була повернута. На підставі викладеного, просить визнати недійсним договір надання послуг №2007/03 від 29.07.2020. Стягнути з відповідача збитки, в подвійному розмірі, на підставі ч. 2 ст. 230 ЦК, у розмірі 222360,00 грн. Окрім того, вказує, що у зв`язку з обманом відповідача їй було завдано моральну шкоду у розмірі 50000,00 грн, яка підлягає відшкодуванню, та витрати на правничу допомогу у розмірі 13000,00 грн. Ухвалою суду від 06.07.2023 відкрито провадження у справі за вказаним позовом, за правилами спрощеного провадження, з викликом сторін. 14.08.2023 на електронну адресу суду від [PERSON] надійшло клопотання про розгляд справи без участі, разом із запереченнями на позовну заяву, у яких зазначила, що подання даного позову є безпідставним, оскільки існує рішення Дзержинського міського суду Донецької області у справі №225/3116/21 від 28.11.2022 яке набрало законної сили, та яким розглянуто питання дійсності укладеного договору. 15.08.2023 від [PERSON] через систему «Електронний суд» надіслано відповідь на відзив, у якій зазначено, що рішення суду, на яке посилається відповідач не є ідентичним даної справи, оскільки має інший предмет спору та інші підстави, а також інший склад учасників. 08.11.2023 від адвоката Авласенко Ю.А. в інтересах [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без участі. Ухвалою суду від 08.11.2023 здійснено перехід розгляду справи зі спрощеного провадження за правилами загального провадження, призначено у справі підготовче засідання. 26.02.2024 від [PERSON] через «Електронний суд» надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких остання просила у зв`язку з недобросовісною поведінкою позивачки, а саме приховання від суду наявності рішення Дзержинського міського суду Донецької області відмовити у відкритті провадження у справі, або передати справу на розгляд до іншого суду. Ухвалою суду від 24.04.2024 відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про відмову у відкритті провадження. Відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про направлення цивільної справи за підсудністю. Ухвалою суду від 26.02.2024 у справі за вказаним позовом закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду по суті. Частиною 1 ст. 223 ЦПК України встановлено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Як зазначено вище, усі учасники справи не заперечували проти розгляду справи за їх відсутності, та подали відповідні заяви, відтак, суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності інших учасників справи. Суд, дослідивши письмові докази у справі у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Згідно положення частини 1, 3 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов`язками наділені обидві сторони договору. Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 ЦК України. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 ЦК України) Згідно з ч. 3 ст. 6 ЦК України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами. Перш за все, необхідно зазначити, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів. Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента. У відповідності до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором. Відповідно до ст. 11 ЦК України, крім договорів, цивільні права та обов`язки виникають також з актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 13 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права Конституція і визнає право на освіту за кожною людиною, незалежно від її статі, раси, національності, соціального і майнового стану, роду та характеру занять, світоглядних переконань, належності до партій, ставлення до релігії, стану здоров`я та інших обставин. Це право забезпечується: розгалуженою мережею закладів освіти, заснованих на державній та інших формах власності, наукових установ, закладів післядипломної освіти; відкритим характером закладів освіти, створенням умов для вибору профілю навчання і виховання відповідно до здібностей та інтересів громадянина; різними формами навчання - очною, вечірньою, заочною, екстернатом, а також педагогічним патронажем. Вимоги до змісту, обсягу і рівня освітньої та фахової підготовки встановлюються державними стандартами освіти. Вони є основою оцінки освітнього та освітньо-кваліфікаційного рівня громадян незалежно від форм одержання освіти. Судовим розглядом встановлено, що 29.07.2020 [PERSON] та ФОП [PERSON] уклали договір надання послуг навчання №2007/3 (далі - договір), предметом якого є надання виконавцем послуг з навчання практичним навичкам вишивки. За умовами договору (п.1.2) послуги надаються виконавцем в рамках авторського курсу, який складається з теоретичної частини, складеної на підставі авторської програми «AVE School», зареєстрованого як об`єкт авторських прав та суміжних прав, та практичної частини, яка полягає у наданні практичних знань кваліфікованим за програмою викладачем. Пункт 3.2. погодження замовника з умовами курсу та Порядком відбувається шляхом підписання Договору та додатків до нього, в тому числі з метою посвідчення факту ознайомлення. Зі змісту позову вбачається, що причиною звернення [PERSON] до суду є те, що договір укладений під впливом обману та із застосуванням нечесної підприємницької практики з боку відповідача-1, такі дії відповідача-1 є забороненими, оскільки Законом забороняється нечесна підприємницька практика, що виключає будь - яку діяльність, що вводить в оману споживача. Зокрема, позивачка зазначає, що її ввели в оману відносно того, що відповідач-1 має ліцензії на надання послуг з навчання. Згідно п. 6 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності», ліцензуванню підлягають такі види господарської діяльності як освітня діяльність, яка ліцензується з урахуванням особливостей, визначених спеціальними законами у сфері освіти. Згідно з ч. 7 статті 1 Закону України «Про вищу освіту» від 01.07.2014 (в редакції, чинній на час укладення договору у вересні 2016 року), положення якого, зокрема, щодо ліцензування вищого навчального закладу, кореспондуються з положеннями Закону України «Про вищу освіту» від 17.01.2002, який діяв на час укладення оспорюваного договору у 2013 році у відповідній редакції, вищий навчальний заклад - окремий вид установи, яка є юридичною особою приватного або публічного права, діє згідно з виданою ліцензією на провадження освітньої діяльності на певних рівнях вищої освіти, проводить наукову, науково-технічну, інноваційну та/або методичну діяльність, забезпечує організацію освітнього процесу і здобуття особами вищої освіти, післядипломної освіти з урахуванням їхніх покликань, інтересів, здібностей. Суб`єкт господарювання зобов`язаний провадити певний вид господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню, відповідно до встановлених для цього виду діяльності ліцензійних умов. Відповідно до ч. 15 ст. 1 Закону України «Про вищу освіту» ліцензування - процедура визнання спроможності юридичної особи провадити освітню діяльність за певною спеціальністю на певному рівні вищої освіти відповідно до стандартів освітньої діяльності. Законом України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», який діяв на момент укладення договору у 2013 році, передбачено, що відповідно до спеціальних законів ліцензуванню підлягають такі види господарської діяльності, зокрема як діяльність у сфері освіти.(п. 7 ч. 1 ст. 9 цього Закону) Відповідно до ч. 1 ст. 25, ч. 5 ст. 73 Закону України «Про вищу освіту» вищий навчальний заклад, який бажає акредитувати освітню програму, подає Національному агентству із забезпечення якості вищої освіти письмову заяву та документи, що підтверджують відповідність його освітньої діяльності стандарту вищої освіти та відповідною спеціальністю. Платні та інші послуги надаються вищими навчальними закладами за умови відповідності матеріально-технічної бази вимогам законодавства, а у разі встановлення законодавством вимог щодо необхідності ліцензування або отримання дозволів для надання платної послуги - після отримання таких дозвільних документів. Споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. (п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів») Відповідно до положення ч. 1, 2, 3 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно , зокрема, інформації про наявність у особи, що надає послугу, ліцензії. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування послуги споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою ст. 203 ЦК України. Тобто, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його волі. Згідно положення ч. 1 ст. 227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Недійсний правочин не створює правових наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. (ч. 1 ст. 216 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 ЦПК України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи. (ч. 1 ст. 69, ст. 76 ЦПК України) Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. На підставі вищевикладеного, а саме укладеного договору між позивачкою та відповідачем, вбачається, що спірний договір не містить будь-яких посилань на те, що після закінчення курсу буде видаватись відповідний сертифікат, зі штампом або офіційною відміткою на документі державного коледжу, більше того, умовами пункту 5.1.2, передбачено що позитивне складання атестації є підставою для переходу на іншу частину курсу, в свою чергу, позитивне складення фінального тесту є підставою отримання сертифікату про проходження курсу. Окрім того, як зазначено вище та визначено Законодавством «ліцензуванню підлягає освітня діяльність закладів освіти», а договір був укладений з ФОП, а не із закладом освіти, посилання позивачки на здійснення незаконної діяльності відповідачки без ліцензії є неприйнятними, та не можуть слугувати підставою для визнання договору недійсним, оскільки під час укладання такого договору саме з ФОП позивачка не ставила під сумнів вид її діяльності. Так, пункт 3.2. погодження замовника з умовами курсу та порядком відбувається шляхом підписання договору та додатків до нього, в тому числі з метою посвідчення факту ознайомлення. Тобто, підписавши договір та додаток до нього, [PERSON] погодилися з умовами курсу та порядком його проходження. Пункт 1.2 договору має посилання на те, що послуги надаються виконавцем в рамках авторського курсу, який складається з теоретичної частини, складеної на підставі авторської програми «AVE School», зареєстрованого як об`єкт авторських прав та суміжних прав, та практичної частини, яка полягає у наданні практичних знань кваліфікованим за програмою викладачем. В самому договорі не зазначається, що вказана програма є авторським правом відповідача, а відтак, також є безпідставними посилання позивачки на те, що в соціальній мережі «інстаграм» [PERSON] (відповідачка) значиться як «лаборант». Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним. Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 10.03.2021 у справі № 201/8412/18. Поряд з цим, з матеріалів справи, а саме «порядку навчального процесу» вбачається, що заняття розпочаті у жовтні 2020 (а. с. 44), проте позивачка висловила невдоволення наданими послугами лише у березні 2021( а.с. 52 претензія), тобто, з моменту виявлення позивачкою недоліків минуло пів року. Окрім того, з наданих самою ж позивачкою додатків на позовну заяву вбачається, що на кожне звернення позивачки, зокрема її претензію, відповідачем були надані змістовні та обгрунтовані відповіді, що спростовує доводи позивачки, щодо ігнорування її відповідачем (а с. 50 - 61). Більше того, з відповіді на претензію, відповідач повідомив, що розриває договір в односторонньому порядку, та повертає 16350,00 грн за невикористані заняття, дана обставина встановлена судовим рішенням у справі №225/3116/21, яке набрало законної сили. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (82 ЦПК України). Тобто, у суду не виникає сумнівів у належному виконанні умов договору відповідачем. Судом вбачається, що незгода позивачки з умовами договору виражається у тому, що запропоновані умови курсу не співпали з її суб`єктивним баченням. Вирішуючи питання недійсності спірного договору із посиланнями на положення статей 203, 215 ЦК України позивач повинен довести наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення. Без доведення цих обставин суд не має підстав для задоволення позову. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, в разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Суд зазначає, що, звертаючись до суду з даним позовом, позивачка посилалася на ведення відповідачами нечесної підприємницької діяльності, оскільки відповідачами не було належним чином виконано умови договору послуг навчання від 29.07.2020, в той же час, позивачкою не доведено наявність фактичних обставин з цього приводу, що у свою чергу свідчить про відсутність підстав для задоволення позову. Проте суд не може погодитись із доводами відповідача про те, що позивачка зловживає своїм правом на звернення до суду, оскільки Дзержиським міським судом Донецької області розглянута справа з аналогічними вимогами, оскільки в даному випадку позивачкою обрано інший спосіб захисту своїх прав, ніж у справі №225/3116/21, що є її безумовним правом. Оскільки судом не встановлено порушення права позивача, за захистом якого подано позов, вимоги про відшкодування моральної шкоди та відшкодування збитків в порядку ст. 230 ЦК є похідними, тому підстави для відшкодування моральної шкоди та збитків відсутні. З огляду на вказане, позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Суд враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.) На підставі наведеного,

Outcome: dismissed