Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-04 00:00:00

[PERSON] через свого представника звернулася до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування своїх позовних вимог вказано, що позивач та третя особа є власниками будинку за адресою: [ADDRESS] . За вищевказаною адресою зареєстрований двоюрідний брат позивачки - [PERSON] , при цьому останній за вищевказаною адресою не проживає, участі у витратах на утримання будинку не приймає та свої особисті речі не зберігає. Крім того, позивачка зазначає, що відповідач виїхав на територію російської федерації та отримав російське громадянство, у зв`язку з чим на територію України повертатися не буде. Ухвалою судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13.03.2024 року дану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Представник позивача подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання також не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, заяви про розгляд справи без його участі до суду не надходило, відзиву на позов також не надходило. Третя особа засобами електронного зв`язку надіслала на адресу суду заяву про розгляд справи без її участі, проти задоволення позову не заперечувала. Також зазначила, що відповідач у будинку за адресою: [ADDRESS] жодного дня не проживав. Факт реєстрації останньому був потрібен лише для виїзду на постійне місце проживання до російської федерації. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05.08.2024 року постановлено провести заочний розгляд справи. У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Другою Краматорською державною нотаріальною конторою від 18.08.1992 року, зареєстрованого в реєстрі за №2320, [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності (по частці кожній) належить будинок за адресою: [ADDRESS] . Право власності [PERSON] та [PERSON] підтверджується довідкою №8516 щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, що виникли в установленому законом порядку до 01.01.2013 року, виданої головним спеціалістом Управління реєстраційних повноважень та ведення реєстру територіальної громади від 12.03.2024 року. Дана інформація надана згідно реєстрових книг, переданих до Управління реєстраційних повноважень та ведення реєстру територіальної громади Краматорської міської ради від КП «БТІ». Як вбачається з домової книги та довідки №8358 про зареєстрованих осіб, виданої відділом обліку проживання фізичних осіб Краматорської міської ради від 11.03.2024 року, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] - чоловік, [PERSON] - брат. Відповідно до копії паспорту [NUMBER] , виданого умвд росії у володимирській області від 02.11.2022 року, [PERSON] є громадянином російської федерації. Факт не проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] з 16.11.2021 року по теперешній час підтверджено актом обстеження умов проживання №50.01.-31/5 від 29.02.2024 року. Вирішуючи спір по суті, суд виходив з наступного. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплено положення, відповідно до яких громадяни, що мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Наведеною нормою матеріального права визначено право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17, від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц, від 22 грудня 2021 року у справі № 758/12823/17. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку, що позивачем доведено належними та допустимими доказами, що відповідач не проживає у будинку за адресою: [ADDRESS] понад шість місяців без поважних причин, не сплачує комунальні платежі та не проявляє жодного інтересу до житлового приміщення, у зв`язку з чим позовна заява є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 1211 грн 20 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved