Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-12 00:00:00

08 січня 2024 року позивач звернулась до Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, у якому просила позбавити батьківських прав відповідача відносно його неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Позов мотивовано тим, що сторони з 14 січня 2014 року по 29 серпня 2016 року перебували в зареєстрованому шлюбі. Від сумісного шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 29 серпня 2016 року шлюб між сторонами розірвано, стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , в розмірі частини заробітку відповідача. Рішенням Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 11 січня 2017 року було встановлено місце проживання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] з його матір`ю, позивачем по справі. Згідно з довідкою-розрахунком, заборгованість відповідача зі сплати аліментів станом на 01 січня 2024 року складає 148819.66 грн. Відповідач вихованням, матеріальним утриманням дитини не займається, з дитиною не спілкується, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 10 січня 2024 року позовну заяву передано за підсудністю до Ленінського районного суду міста Дніпропетровська. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. Позивач та її представник - адвокат Новік Л.В. письмово просили розглянути справу за їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. У письмовій заяві просив суд відкласти розгляд слухання справи для вирішення домовленості з позивачем. Однак відповідач своєї зацікавленості щодо не позбавлення його батьківських прав не проявив, також не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої заперечення проти позовних вимог, в письмовій заяві від 25 липня 2024 року позов визнав у повному обсязі на підставі наявних доказів у справі. У нотаріально посвідченій заяві від 12 лютого 2024 року надав згоду та не заперечував проти позбавлення його батьківських прав, не заперечував проти розгляду справи за його відсутності. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради письмово просив розглядати справу за його відсутності. В силу положень частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України"). Крім того, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16. Матеріали справи містять достатньо доказів для її розгляду. Таким чином, суд вважає за можливе розглянути дану справу без участі належним чином повідомлених учасників справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 14 січня 2014 року, який було розірвано рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 29 серпня 2016 року (а.с. 16). Від сумісного шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 6). Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 29 серпня 2016 року стягнуто з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі частини з усіх видів заробітку відповідача щомісячно (а.с. 16). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 січня 2017 року встановлено місце проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] з його матір`ю, [PERSON] (а.с. 17). Вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 травня 2023 року [PERSON] визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.164 КК України (а.с. 5). Згідно з довідкою-розрахунком від 04 січня 2024 року, заборгованість відповідача зі сплати аліментів станом на 01 січня 2024 року складає 148 819 грн. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2021 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] неустойку (пеню) зі сплати аліментів у розмірі 107 581,87 грн.(а.с. 18). Батько дитини - [PERSON] життям дитини не цікавиться, не приділяє уваги вихованню, та розвитку дитини, не створює повноцінних умов проживання, матеріальним утриманням дитини не займається, не піклуються про стан його здоров`я, самоусунувся від виконання покладених на нього батьківських обов`язків, що підтверджується його письмовою заявою (а.с. 36). Згідно з висновком органу опіки та піклування Адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради від 19 березня 2024 року № 5/5-102 є доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] відносно його неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 41-44). Відповідно до ст. 32 Конституції України, ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ст. 51 Конституції України). У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 року проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно із частинами 7, 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Частинами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до статті 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно із частиною 1 статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про стан здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно із ч. 2, 4 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (ст. 165 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Згідно з п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. При цьому, відповідач не спростував належними та допустимими доказами ухилення від виконання батьківських обов`язків відносно свого сина. У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року, заява № 10383/09, (CASE OF MAMCHUR v. UKRAINE) Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). У § 54, 57, 58 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт відсутності заперечень [PERSON] проти позову про позбавлення його батьківських також свідчить про відсутність його інтересу до дитини. З урахуванням зазначених обставин, суд вважає можливим позбавити відповідача батьківських прав щодо його неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а отже з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 1211,30 грн. (а.с. 1). На підставі викладеного та

Outcome: approved