Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-01 00:00:00

Позивач Акціонерне товариство «Альфа-Банк» звернувся до суду із позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Позивач просить суд : 1.Звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на: однокімнатну квартиру, загальною площею 26,6 кв.м., житловою площею 15,5 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №105/6-248-8 від 02.06.2008 року, заборгованість 32133,87 дол.США, а саме: -за кредитом 11495,01 дол. США, -за відсотками 20\~638,86 дол. США, на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк», 03150, Україна, м.Київ, вулиця Велика Васильківська, 100, ЄДРПОУ 23494714, МФО 300346, п/р № [NUMBER] , шляхом проведення прилюдних торгів згідно ЗУ «Про виконавче провадження», за початковою ціною встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на стадії оцінки майна, під час проведення виконавчих дій. 2.Встановити подальші нарахування відповідно до умов кредитного договору до моменту виконання рішення відповідно до ч.10 ст.265 ЦПКУ. В обґрунтуванні позову, позивач зазначив, що 02.06.2008 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «УКРСОЦБАНК», та [PERSON] уклали договір кредиту №105/6-248-8. Відповідно до кредитного договору, [PERSON] зобов`язується в порядку та на умовах, що визначені Договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором. У порушення умов договору, позичальник [PERSON] , свої зобов`язання належним чином не виконав, в результаті чого станом на 11.08.2020 року має заборгованість: -за кредитом 11495,01 дол. США, -за відсотками 20\~638,86 дол. США. З метою забезпечення належного виконання зобов`язання за кредитним договором №105/6-248-8 від 02.06.2008 року між Кредитором та Іпотекодавцями, якими є [PERSON] та [PERSON] , укладено Іпотечний договір №105/24-152-8 від 02.06.2008р., відповідно до якого останній передав Кредитору в іпотеку нерухоме майно, а саме: однокімнатну квартиру, загальною площею 26,6 кв.м., житловою площею 15,5 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] .. Загальна вартість предмету іпотеки за згодою сторін становить 75\~800,00 грн., що за офіційним курсом НБУ на дату укладення Договору іпотеки еквівалентно сумі 15\~622,22 дол. США. Акціонерний-комерційний банк соціального розвитку «УКРСОЦБАНК», 14.06.2010 року, було приведено у відповідності до Закону України «Про акціонерні товариства» назву організаційно-правової форми, шляхом перейменування Акціонерного-комерційного банку соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» в Публічне акціонерне товариство «УКРСОЦБАНК», а з 10 серпня 2018 року ПАТ «УКРСОЦБАНК» змінило найменування на Акціонерне товариство «УКРСОЦБАНК» правонаступником якого з 15 жовтня 2019 року є АТ «Альфа Банк». 28 травня 2024 року від представника відповідача [PERSON] адвоката Пономарьова А.А. надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві просить суд застосувати наслідки пропущення строків позовної давності. Зазначає, що згідно з письмового Повідомлення №35-02 від 26.03.2009р. про порушення основного зобов?язання та про звернення стягнення на предмет іпотеки, яке було вручене [PERSON] в цей же день банк, посилаючись на порушення позичальником п.п. 1.1., 2.4., 3.3.7., 3.3.8 Кредитного договору №105/6-248-8 від 02.06.2008р., повідомив, що строк користування кредитом вважається таким, що сплив та, відповідно, позичальник зобов`язаний погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час користування, нараховані штрафні санкції. В цьому ж Повідомленні банк вимагав в 30-денний строк сплатити суму заборгованості за Кредитним договором у повному обсязі, а саме в сумі 12\~356,34 доларів США, або банк вимагав передачі нерухомого майна, що є предметом іпотеки. Тобто, 26.04.2009р. строк користування кредитом вважався таким, що сплив, і строком повернення кредиту стала не дата 01.06.2018р., а дата 26.04.2009р. Таким чином, саме з 27.04.2009р. необхідно відраховувати строк позовної давності. Таким чином, повернення всієї суми кредиту, процентів та неустойки мало відбутись не пізніше 26.04.2009 року і тому саме з цієї дати банк дізнався про порушення свого права та саме з цієї дати почався відлік строку позовної давності. Таким чином, для позивача перебіг строку позовної давності щодо повернення кредиту за кредитним договором №105/6-248-8 від 02.06.2008р. почав відліковуватись з 27.04.2009р., тобто з моменту, коли позивачу стало відомо про порушення його прав, а саме з моменту, коли наступив строк повернення всієї суми заборгованості. З цього випливає, що банк міг звернутись до суду до 27.04.2012р. Однак, як вбачається з матеріалів справи №208/6222/20 АТ «Альфа-Банк» звернулось до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська у 2020 року, тобто з пропуском 3-річного строку позовної давності. Також зазначає, що як вбачається з матеріалів справи, банк після вручення [PERSON] . Повідомлення №35-02 від 26.03.2009р про дострокове повернення кредиту, продовжував нараховувати проценти за користування кредитом. Разом з тим, після пред`явлення повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту, право кредитодавця нараховувати передбачені кредитним договором проценти припиняється.\~ Враховуючи викладені обставини, позов АТ «Альфа-Банк» до [PERSON] не підлягає задоволенню. Ухвалою суду від 19 жовтня 2020 року відкрито провадження по справі. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій просить суд розглядати справу за його відсутністю, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, посилаючись на підстави зазначені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Пономарьов А.А. в судове засідання не з`явились, представник відповідача надав суду заяву про розгляд справи за їх відсутністю, позовні вимоги позивача не визнав, посилаючись на підставі зазначені у відзиві на позовну заяву. Крім цього представник відповідача просив застосувати строк позовної давності, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності, який становить 3 роки. Вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані суду докази, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 02.06.2008 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» та [PERSON] уклали договір кредиту №105/6-248-8 (а.с.5-8). Пунктом 1.1 Кредитного договору визначено, що Кредитор надає Позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 12\~000 доларів США, зі сплатою 14 процентів річних та комісій, в розмірі та в порядку, визначених в Додатку №1 до цього Договору, що є невід`ємною частиною. Пунктом 3.3.7 Кредитного договору визначено, що Позичальник зобов`язаний: сплачувати проценти за використання Кредиту в порядку, визначеному п.п. 1.1, 2.4, 2.10 цього Договору та комісії в розмірах та в порядку, передбачених цим Договором. Пунктом 3.3.7 Кредитного договору визначено, що Позичальник зобов`язаний: своєчасно та в повному обсязі погашати Кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку, визначеному п.п. 1.1, 2.4 цього Договору. Пунктом 4.4 Кредитного договору визначено, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків передбачених п.п.3.3.7, 3.3.8 цього договору, протягом більше, ніж 90 календарних днів, строк користування Кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно, Позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити Кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції. В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, 02.06.2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» та [PERSON] , [PERSON] укладено іпотечний договір № 105/24-152-8, відповідно до якого Іпотекодавець 1 (відповідач [PERSON] ), що діє від свого імені та Іпотекодавець 2 ( [PERSON] ), який діє як майновий поручитель, передають в іпотеку Іпотекодержателю у якості забезпечення виконання Іпотекодавцем 1 зобов`язань за Договором кредиту №105/6-248-8 від 02.06.2008 року наступне нерухоме майно, а саме: однокімнатну квартиру під номером [ADDRESS] та яка належить Іпотекодавцям на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 13.12.1996 року відділом обліку та розподілу житлової площі міськвиконкому згідно з розпорядженням (наказом) від 13.12.1996 року №8110; право власності на яке зареєстровано Дніпродзержинським бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі: 126 за реєстровим номером №21452 (а.с.9-11). Загальна вартість Предмету іпотеки за згодою Сторін становить вартістю 75\~800 гривень 00 копійок, що за офіційним курсом НБУ на дату укладення цього договору еквівалентно сумі 15\~622 доларів 42 центів (а.с.9-11). Позичальник не виконував своїх зобов`язань за кредитним договором, внаслідок чого станом на 11.08.2020 року заборгованість позичальника перед кредитором становить 39\~550,85 дол.США, а саме: за кредитом 11 495,01 дол. США, за відсотками - 20\~638,86 дол. США, розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту 2\~749,56 дол.США, розмір пені за несвоєчане повернення відсотків 4\~667,42 дол. США, що підтверджується відповідним розрахунком заборгованості наявним в матеріалах справи (а.с.15-16). 13.08.2020 року банком направлено на адреси [PERSON] та [PERSON] вимоги від 13.08.2020 про усунення порушень та добровільне виселення (а.с.12-14). Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 04 червня 2018 року Заводським районним у місті Кам?янське відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, та актового запису про смерть №626 від 04 червня 2018 року, наданої Заводським районним у місті Кам?янське відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м.Дніпро) вбачається, що [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] , актовий запис №626. В матеріалах справи міститься копія спадкової справи №744/2018, заведена після померлої [INFO] [PERSON] . Відповідно до якої з заявою про прийняття спадщини звернувся тільки [PERSON] , свідоцтво про спадщину за законом отримав [PERSON] . Представником відповідача долучено до матеріалів справи копію повідомлення про порушення основного зобов`язання та про звернення стягнення на Предмет іпотеки №35-02 від 26.03.2009р. направлене на адресу [PERSON] та [PERSON] . Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК». Відповідно до даного повідомлення вбачається, що посилаючись на порушення позичальником п.п. 1.1., 2.4., 3.3.7., 3.3.8 Кредитного договору №105/6-248-8 від 02.06.2008р., банк повідомив, що строк користування кредитом вважається таким, що сплив та, відповідно, позичальник зобов`язаний погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час користування, нараховані штрафні санкції. В цьому ж Повідомленні банк вимагав в 30-денний строк сплатити суму заборгованості за Кредитним договором у повному обсязі, а саме в сумі 12\~356,34 доларів США, або банк вимагав передачі нерухомого майна, що є предметом іпотеки, у фактичне володіння банку. Відповідно до положень статей 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договір. Щодо позовної вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд зазначає наступне. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно з\~частинами 1-3\~статті 1056-1\~процентна ставка\~за кредитом\~може бути\~фіксованою або\~змінюваною.\~Тип процентної\~ставки визначається\~кредитним договором. Розмір\~процентів,\~тип процентної\~ставки (фіксована\~або змінювана)\~та порядок\~їх сплати\~за кредитним\~договором визначаються\~в договорі\~залежно від\~кредитного ризику,\~наданого забезпечення,\~попиту і\~пропозицій,\~які склалися\~на кредитному\~ринку,\~строку користування\~кредитом,\~розміру облікової\~ставки та\~інших факторів\~на дату\~укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України). За положеннями частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, що, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України. За змістом статей 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов`язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - стаття 1048 ЦК України), що підлягає сплаті. Отже, у випадку пред`явлення вимоги про дострокове повне повернення позики та належних кредитору процентів вважається, що строк договору настав і позичальник повинен повернути кредитору позику у повному обсязі та нараховані на час повернення проценти. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18) зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] перестав виконувати свої обов`язки за кредитним договором, що підтверджується повідомленням про порушення основного зобов?язання та про звернення стягнення на Предмет іпотеки №35-02 від 26.03.2009р. направлене Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» на адресу [PERSON] .. Згідно зі статтею 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України). Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. За змістом статті 11 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання в межах вартості предмета іпотеки. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»). У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно з частиною 1 статті 33 Закону України «Про іпотеку»\~передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених\~статтею 12 цього Закону. Отже, законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання. Відповідна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28 вересня 2022 року по справі № 754/16764/17. Таким чином, суд дійшов висновку, що є підстави для задоволення позовної вимоги Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки. Щодо позовної вимоги позивача про встановлення подальших нарахувань відповідно до умов кредитного договору до моменту виконання рішення відповідно до ч.10 ст.265 ЦПКУ, суд зазначає наступне. Так, згідно із ч. 10 ст. 265 ЦПК України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Оскільки ухвалення рішення у цій частині є правом суду, а не його обов`язком, а позивач не обґрунтував доцільності застосування цієї норми до спірних правовідносин, суд не вбачає підстав для встановлення подальших нарахувань, а тому підстави для задоволення позову в частині встановлення подальших нарахувань відповідно до умов кредитного договору до моменту виконання рішення відсутні. Щодо заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як зазначив Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях від 20.09.2011 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії», та від 22.10.1996 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу. Згідно ж із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Вказана позиція була підтверджена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 08 лютого 2019 року в рамках справи № 904/3280/18. Згідно до ст.266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). У даній справі встановлено, що Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» 26 березня 2009 року скористався своїм правом на дострокове стягнення всієї суми заборгованості, направивши на адресу [PERSON] та [PERSON] повідомлення про порушення основного зобов`язання та про звернення стягнення на Предмет іпотеки №35-02. Таким чином, звернувшись до позичальника з вимогою про дострокове повернення всієї суми заборгованості за кредитним договором, Банк змінив порядок, умови і строк виконання зобов`язання щодо повернення всієї суми кредиту з нарахованими відсотками. Отже, позивач змінив строк виконання зобов`язання та набув право пред`явити позов до іпотекодавця протягом трьох років, починаючи від 27.04.2009р., проте з даним позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки позивач звернувся 16.09.2020р., тобто більш ніж через 10 років. Таким чином звернення до суду з даним позовом відбулось поза межами трирічного строку позовної давності, про застосування якої заявлено представником відповідача. Суд приходить до висновку, що на час звернення до суду з даним позовом строки позовної давності вже були пропущені. У п.53 постанови Великої Палати Верховного суду від 14 червня 2023 року по справі №755/13805/16-ц, визначено, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позову. Як зазначила ВП ВС, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушено, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Отже, враховуючи вищезазначену позицію, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з підстав пропуску строку позовної давності. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з ч.ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Таким чином, аналізуючи зазначені норми закону, повно та всебічно з`ясувавши вищевказані обставини, які стосуються предмету доказування, та оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих доказів, суд, вважає, що позовні вимоги Акціонерного товариства\~«Альфа-Банк»\~до [PERSON] \~про звернення\~стягнення на\~предмет іпотеки не підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підставі\~ст.141\~ЦПК України,\~судовий збір\~покладається у разі відмови в позові - на позивача.

Outcome: dismissed