Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-12 00:00:00

02 травня 2024 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - Управління-служба у справах дітей Адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, в якій просила: визнати за нею право власності на однокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 38,0 кв.м, у зв`язку з порушенням її прав, як малолітньої; стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на її користь різницю вартості між проданою квартирою та купленою у сумі 1 221 260,00 грн., а також витрати на професійну правничу допомогу. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав на те, що з 09 жовтня 1995 року по 27 листопада 2008 року відповідач [PERSON] проходила службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби у Дніпропетровському слідчому ізоляторі у якості лікаря дермато-венеролога. За місцем служби, як молодому спеціалісту, у січні 2004 року [PERSON] була виділена для проживання сім`ї двокімнатна квартира [ADDRESS] . На підставі свідоцтва про право власності на житло від 18 грудня 2006 року [PERSON] та на той час малолітній [PERSON] була передана в порядку приватизації у спільну часткову власність, яка за законом дорівнює рівність часток, по частині кожному, двокімнатна квартира [ADDRESS] . Передача у власність була здійснена згідно з розпорядженням Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради від 18 грудня 2006 року № 4/898-06. Право власності було зареєстровано за позивачем та відповідачем [PERSON] в КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації». 17 серпня 2007 року [PERSON] від свого імені як продавець та як представник своєї малолітньої дочки - [PERSON] уклала з [PERSON] , покупцем, договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений 17 серпня 2007 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Л.М., зареєстрований в реєстрі за № 4808. Квартира була продана за 51 276,00 грн. згідно п. 3 договору купівлі-продажу квартири. Вказана вартість значно занижена, що підтверджується Актуалізованим звітом від 29.04.2024 року, складеним суб`єктом оціночної діяльності [PERSON] , згідно оцінки на момент продажу вартість квартири становила 317 046,00 грн., що еквівалентно 62 781,38 доларів США. Після продажу квартири відповідачі придбали інші квартири за отримані кошти з продажу. Так, 30 серпня 2007 року була придбана однокімнатна квартира [ADDRESS] ) і зареєстрована за [PERSON] , а 05 жовтня 2012 року була придбана друга однокімнатна квартира [ADDRESS] і зареєстрована за [PERSON] . Слід зазначити, що коли була продана частка позивача в квартирі [ADDRESS] , то відповідачі не виконали свої обов`язки щодо захисту майна, яке на той час належало малолітній [PERSON] . Посилаючись на норми Конвенції про права дитини, Сімейного кодексу та Закону України «Про охорону дитинства» наполягала на тому, що відповідачі не виконали свої обов`язки, як батьки, по збереженню майна позивача та вчинили правочини всупереч інтересам позивача. Згідно виписки, після продажу квартири відповідач [PERSON] поклала на особистий рахунок 62 000,00 доларів США. Отже, оскільки частка позивача складала частину квартири, то з проданої квартири вона повинна була отримати 31 000,00 доларів США. Однак, грошових коштів за частку належного позивачу майна вона від відповідачів також не отримала. Загальна сума, за яку були придбані дві однокімнатні квартири по [ADDRESS] , складала 72 014,00 грн., що зазначали самі відповідачі у справі № 202/3370/21. У зв`язку з цим вважає, що має право вимагати визнати за нею право власності на однокімнатну квартиру [ADDRESS] та грошову компенсацію за рахунок реальної вартості квартири за адресою: [ADDRESS] , та купленої квартири за адресою: [ADDRESS] у розмірі 1 221 260,00 грн. Наполягала також на тому, що про свої порушені права вона дізналась 19 лютого 2024 року, після того, як ознайомилась з матеріалами справи № 204/3370/21 про поділ спільного майна подружжя та дізналась, що батьки залишили її без житла, до цього батьки завжди казали, що квартира [ADDRESS] належить саме їй. У зв`язку з викладеним позивач [PERSON] вирішила звернутись до суду з даним позовом. 31 травня 2024 року від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнає в повному обсязі з огляду на наступне. 29 квітня 1995 року відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб. [INFO] народилась дочка - [PERSON] . На момент виділення житла а ні за [PERSON] , а ні за [PERSON] не було зареєстровано жодної власності та згідно рішення адміністрації та житлової комісії Дніпропетровського СІЗО № 3 від 15 грудня 2003 року за № 7 сім`я з 3-х осіб 22 січня 2004 року отримала ордер на квартиру [ADDRESS] . Відповідачі були зареєстровані у вказаній квартирі, однак на вимогу [PERSON] , яка мотивувала це інтересами сім`ї та там фактом, що він вже скористався правом на одноразову безоплатну приватизацію, він 14 листопада 2006 року з квартири виписався та протягом двох років проживав без реєстрації. Вважає, що право на приватизацію мали всі члени родини. Станом на 22 січня 2004 року будинок [ADDRESS] був щойно збудований, квартира була в непридатному для життя стані. У листопаді-грудні 2006 року [PERSON] займалась оформленням документів по приватизації на вищевказану квартиру. Зважаючи на юридичну необізнаність [PERSON] і тому, що [PERSON] особою, відповідальною за приватизацію, не були роз`яснені його права на приватизацію, [PERSON] здійснила обман позивача, переконавши 14 листопада 2006 року [PERSON] знятись з реєстрації по квартирі. 18 грудня 2006 року була здійснена приватизація квартири [ADDRESS] . Рішенням суду від 14 січня 2021 року шлюб між відповідачами було розірвано. Вказаний позов [PERSON] вважає безпідставним. [PERSON] на момент продажу квартири виповнилося повних сім років, тому для продажу даної квартири було потрібно, по-перше, отримати дозвіл органу опіки і, по-друге, отримати дозвіл на здійснення правочину від законних представників неповнолітньої дитини. 20 липня 2007 року Адміністрацією Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради такий дозвіл було надано, серед іншого, за умови придбання на ім`я дитини житла, рівнозначного або більшого за площею. Цей дозвіл [PERSON] отримала особисто, а [PERSON] лише повідомила, що такий дозвіл отримано. Зміст цього Дозволу став відомий [PERSON] лише з зустрічної позовної заяви [PERSON] по справі № 204/3370/21 року, з якою він ознайомився 16 червня 2022 року. Про зміст рішення виконкому № 217 від 20 липня 2007 року [PERSON] змовчала. У власності [PERSON] , всупереч рішенню Адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради № 217 від 20 липня 2007 року до теперішнього часу немає житла. Також, [PERSON] просить застосувати у вказаній справі позовну давність та у зв`язку з цим відмовити у задоволенні позову, оскільки позивач задовго до справ № 204/6297/20, № 204/3370/21, № 204/674/21, № 199/8828/22 була обізнана про права на квартиру [ADDRESS] та сама відмовилась від їх поновлення. У зв`язку з викладеним просив суд відмовити [PERSON] у задоволенні пред`явлених до [PERSON] позовних вимог. 10 червня 2024 року від представника позивача - [PERSON] до суду надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено наступне. З відзиву відповідача слід розуміти, що сам факт порушення прав позивача на володіння однокімнатною квартирою [ADDRESS] відповідач визнає. Вважає, що посилання відповідача щодо приватизації не заслуговують на увагу, оскільки вони не є предметом даного позову. За результатами розгляду позовної заяви про визнання приватизації незаконною у справі № 199/1719/23 [PERSON] було відмовлено. Наполягав на тому, що у відповідачів саме солідарна відповідальність за порушення прав позивача. Зазначив, що справа № 204/6297/20 не може слугувати як доказ того, що позивач на момент розгляду справи знала про свої порушені майнові права. Вказана справа стосувалась виключно відповідачів, оскільки стояло питання лише про їх розлучення, майнові права сторін в справі № 204/6297/20 не вирішувались. Про те що, відповідач [PERSON] намагався в досудовому порядку врегулювати майнові претензії з відповідачем [PERSON] , позивачу не було відомо. Навіть якщо приймати до уваги доводи [PERSON] про те, що [PERSON] дізналась про свої порушені майнові права з 28 жовтня 2021 року, то строки позовної давності не порушені. Посилання відповідача [PERSON] на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2024 року у справі № 204/3370/21 є безпідставним, оскільки воно не набрало законної сили. Поданий відповідачем відзив, на переконання позивача, є виявом очевидної неповаги та зловживанням процесуальними правами. 09 липня 2024 року від відповідача [PERSON] до суду надійшло заперечення на відповідь на відзив, в якому зазначено наступне. Відповідач пред`явлені до нього позовні вимоги вважає безпідставними та такими, що не підтверджені достовірними доказами. Також відповідач повністю не погоджується з наданим представником позивача розрахунком витрат на правничу допомогу. Недоведеними є і вимоги про солідарну відповідальність відповідачів. Наполягав на тому, що всі вимоги щодо власності [PERSON] слід пред`являти до [PERSON] та Виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську ради. Більш того, позивач пропустила строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, в судовому засіданні 25 липня 2024 року позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. Суду додатково пояснювала, що вона завжди думала, що квартира [ADDRESS] належить їй на праві власності, так їй казали батьки - відповідачі по справі. Про те, що батьки залишили її без житла вона дізналась лише тоді, коли в суді ознайомилась з матеріалами справи 204/3370/21. При цьому, вона брала участь в інших справах щодо спорів між батьками, та підписувала пояснення у якості третьої особи, однак довіряла матері та не з`ясовувала зміст цих пояснень. Представник позивача - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву та у письмовому запереченні. Також просив суд застосувати у справі позовну давність та у зв`язку з цим відмовити у задоволенні позовної заяви [PERSON] . Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково. Пояснила, що рішення виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську ради, в якому було встановлено обов`язок після продажу квартири по вул. Донецьке шосе купити на ім`я дочки квартиру, вона не виконала по халатності, оскільки була юридично необізнаною. Квартиру [ADDRESS] , яка була куплена після продажу квартири по [ADDRESS] , вона оформила на своє ім`я. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив. Допитана в судовому засіданні 25 липня 2024 року в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що з позивачем та відповідачами вона знайома більше 30 років, вони є її хорошими знайомими. Зі слів [PERSON] їй відомо, що квартиру по вул. Донецьке шосе батьки позивача продали за 60 000,00 доларів США, після чого купили квартиру по [ADDRESS] . Вона часто бувала в гостях у відповідачів, де чула від них про те, що квартира по [ADDRESS] буде належати їх дочці - [PERSON] . Допитаний в судовому засіданні 25 липня 2024 року в якості свідка [PERSON] суду повідомив, що позивач [PERSON] є його хрещеницею. Йому відомо, що у батьків позивача була квартира по вул. Донецьке шосе, яку вони продали, зі слів [PERSON] - приблизно за 60 000,00 доларів США. З розмов між відповідачами він чув, що квартира по [ADDRESS] буде належати їх дочці - [PERSON] . Допитаний в судовому засіданні 13 серпня 2024 року в якості свідка відповідач [PERSON] суду повідомив, що позивач на теперішній час проживає разом з відповідачем [PERSON] в квартирі [ADDRESS] . Рішення виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську ради, в якому було встановлено обов`язок після продажу квартири по вул. Донецьке шосе купити на ім`я дочки квартиру, він під час шлюбу з [PERSON] не бачив та ознайомився з ним лише, коли ознайомлювався з матеріалами справи № 202/3370/21 у червні 2021 року. Після продажу квартири по [ADDRESS] шосе вони купили квартиру [ADDRESS] , яку оформили на [PERSON] , а також квартиру [ADDRESS] , яку оформили на його тещу. Вислухавши учасників справи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з 29 квітня 1995 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 січня 2021 року по справі № 204/6297/20 (т. 1 а.с. 143-145). Вказане рішення суду набрало законної сили 16 лютого 2021 року. Позивач [PERSON] , [INFO] , є дочкою відповідачів [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 18 січня 2000 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Виконкому Кіровської районної ради міста Дніпропетровська, актовий запис № 17 (т. 1 а.с. 10). 22 січня 2004 року Виконавчим комітетом Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів відповідачу [PERSON] було видано ордер на житлове приміщення № 02899, а саме на право заняття квартири [ADDRESS] , склад родини: [PERSON] - наймач, [PERSON] - чоловік, [PERSON] - дочка (т. 1 а.с. 154). 18 грудня 2006 року Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради згідно з розпорядженням (наказом) від 18 грудня 2006 року № 4/898-06 на ім`я [PERSON] та [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на житло, а саме квартиру [ADDRESS] , загальною площею 57,6 кв.м., яка приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», форма власності - спільна часткова (т. 1 а.с. 22). Право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано [PERSON] та малолітньою [PERSON] в КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» згідно витягу про реєстрацію права власності в реєстрі прав власності на нерухоме майно № 13895178 від 15.03.2007р., реєстраційний №9629849. Вказані обставини були встановлені судом у рішенні Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 лютого 2023 року по справі № 199/8828/22, яке набрало законної сили 31 березня 2023 року (т. 1 а.с. 162-165). При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У частині 1 статті 177 Сімейного кодексу України закріплено, що батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов`язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. При цьому, стаття 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Так, згідно з ч. 2 ст. 177 Сімейного кодексу України в редакції, що діяла станом на 20 липня 2007 року, тобто станом на момент прийняття Виконавчим комітетом Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську ради рішення № 217, батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов`язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини. Аналогічні норми містились також у частині 3 статті 17 Закону України «Про охорону дитинства», в редакції, що діяла станом на 20 липня 2007 року, згідно з якою батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. Дозвіл органу опіки та піклування на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається в разі гарантування збереження її права на житло, що було закріплено у частині 4 статті 177 Сімейного кодексу України. 20 липня 2007 року Виконавчим комітетом Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську ради було прийнято рішення № 217 «Про дозвіл [PERSON] та [PERSON] продажу приватизованої квартири, частина якої належить їх малолітній доньці [PERSON] , [INFO] , та дозвіл на вчинення правочину з придбання житла», яким надано дозвіл законним представникам - матері [PERSON] та батькові [PERSON] на продаж і підписання ними договору купівлі-продажу частини квартири, що знаходиться у [ADDRESS] , від імені їх малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Дозвіл надається за умови придбання на ім`я дитини житла, рівнозначного або більшого за площею. Дозволено законним представникам - матері [PERSON] та батькові [PERSON] вчинення правочину з придбання житла за адресою: [ADDRESS] , у тому числі і на ім`я малолітньої доньки [PERSON] . Дозволено [PERSON] та [PERSON] знаття малолітньої доньки з реєстрації за адресою: [ADDRESS] , та реєстрацію за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 23-24). Отже, дозвіл на продаж і підписання від імені малолітньої [PERSON] , [INFO] , договору купівлі-продажу належної дитині частини квартири [ADDRESS] було надано за умови придбання на ім`я дитини житла, рівнозначного або більшого за площею. 17 серпня 2007 року [PERSON] та [PERSON] підписали заяву, в якій надали згоду на продаж належної їх малолітній дочці [PERSON] , [INFO] , якій на той момент виповнилось 7 повних років, частки квартири за адресою: [ADDRESS] . Справжність підписів [PERSON] та [PERSON] була засвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Л.М., зареєстровано в реєстрі за № 4806, 4807 (т. 1 а.с. 25). Того ж дня, тобто 17 серпня 2007 року між [PERSON] , яка діяла за себе та як законний представник своєї малолітньої дочки [PERSON] , як продавцями, та [PERSON] як покупцем було укладено договір купівлі-продажу квартири, а саме квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Л.М., зареєстрований в реєстрі за № 4808 (т. 1 а.с. 26). Після цього, 30 серпня 2007 року між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що діяла зі згоди батьків [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , яка діяла за себе та як законний представник малолітнього [PERSON] як продавцями, та [PERSON] як покупцем було укладено договір купівлі-продажу квартири, а саме квартири [ADDRESS] загальною площею 38,00 кв.м., посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Царейкіним М.М., зареєстрований в реєстрі за № Д208 (т. 1 а.с. 184-185). Право власності на вказану квартиру було зареєстровано одноособово за відповідачем [PERSON] . При цьому, відповідач [PERSON] як чоловік [PERSON] надавав згоду своїй дружині на придбання квартири [ADDRESS] , що підтверджується заявою [PERSON] від 30 серпня 2007 року, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Царейкіним М.М.,, зареєстровано в реєстрі за № 3139 (т. 1 а.с. 186). Отже, суд вважає встановленим, що відповідач [PERSON] , діючи як законний представник своєї малолітньої дочки [PERSON] , уклала від її імені договір купівлі-продажу квартири, за яким продала належну малолітній дочці частину квартири [ADDRESS] , однак не виконала рішення Виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську ради № 217 від 20 липня 2007 року та не придбала на ім`я дитини житло, рівнозначне або більше за площею, а навпаки, придбану 30 серпня 2007 року квартиру [ADDRESS] відповідач [PERSON] зареєструвала на себе одноособово, при цьому меншою площею ніж продану. У статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» в редакції, яка діяла на момент укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , тобто станом на 17 серпня 2007 року, визначено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Відповідач [PERSON] під час розгляду справи визнавала, що дійсно не виконала рішення Виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську ради № 217 від 20 липня 2007 року, однак пояснювала, що зробила це по халатності, оскільки є юридично необізнаною та не знала, що нову квартиру необхідно було придбання саме на ім`я дитини. При цьому, частина 6 статті 203 ЦК України закріплює, що правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 05 жовтня 2012 року, укладеного між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Фартушною Т.М., зареєстрованого в реєстрі за № 154, відповідачем [PERSON] було придбано також квартиру [ADDRESS] , загальною площею 31,3 кв.м., що підтверджується вищевказаного дублікатом договору купівлі-продажу нерухомого майна, виданим [PERSON] замість втраченого державним нотаріусом Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області Костомаровою Ю.С. 28 липня 2022 року, зареєстровано в реєстрі за № 2-96 (т. 1 а.с. 187-190). Право власності на вищевказану квартиру було зареєстровано за відповідачем [PERSON] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 330873596 від 02 травня 2023 року (т. 1 а.с. 191-192). При цьому, відповідач [PERSON] як дружина [PERSON] надавала згоду своєму чоловікові на придбання квартири [ADDRESS] , що підтверджується заявою [PERSON] від 05 жовтня 2012 року, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Фартушною Т.М. (т. 1 а.с. 193). Враховуючи встановлені судом під час розгляду справи обставини, оскільки після продажу належної малолітній на той момент [PERSON] частини квартири [ADDRESS] на її ім`я не було придбано рівнозначне або більше за площею житло, то суд приходить до висновку, що майнові права дитини - [PERSON] дійсно були порушені. Згідно ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України (у редакції, яка діяла станом на час продажу квартири 17.08.2007 року) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Оскільки право власності на квартиру [ADDRESS] було набуто [PERSON] під час перебування у шлюбі із [PERSON] , вказана квартира до її відчуження належала родині Золотарьових на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що відповідач [PERSON] не приймав участі в її приватизації. Відповідно до ч. 3 ст. 61 Сімейного кодексу України (у редакції, яка діяла станом на час продажу квартири 17.08.2007 року) якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина 4 ст. 65 Сімейного кодексу України (у редакції, яка діяла станом на час продажу квартири 17.08.2007 року) закріплює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї Отже, суд приходить до переконання, що оскільки договір купівлі-продажу квартири від 17 серпня 2007 року був укладений [PERSON] під час її перебування у шлюбі із [PERSON] для придбання іншої квартири, він вважається таким, що укладений в інтересах сім`ї, а грошові кошти отримані від її продажу відповідно до ч. 3 ст. 61 Сімейного кодексу України, вважаються об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Підсумовуючи наведене суд констатує, що майнові права малолітньої на той момент [PERSON] були порушені її батьками - відповідачами по справі, які продавши нерухоме майно та отримавши грошові кошти від його продажу, не придбали позивачу інше нерухоме майно рівнозначне або більше за площею. Також судом встановлено, що [PERSON] звертався до суду з позовом до [PERSON] , Адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, третя особа: [PERSON] , в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу від 17 серпня 2007 року квартири [ADDRESS] , однак рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 лютого 2023 року по справі № 199/8828/22, яке набрало законної сили 31 березня 2023 року, у задоволенні вказаного позову було відмовлено. Крім того, [PERSON] звертався до суду з позовом до [PERSON] , Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, третя особа [PERSON] , про визнання недійсними розпорядження про приватизацію квартири, свідоцтва про право власності на квартиру та визнання права власності на частку квартири, в якому просив: визнати недійсним розпорядження за № 4/898-06 від 18.12.2006 року про приватизацію квартири за адресою [ADDRESS] , визнати недійсним свідоцтво за № 4/898-06 від 18.12.2006 року про право власності на квартиру за адресою [ADDRESS] , а також визнати за [PERSON] 6,87/57,6 частки квартири за адресою [ADDRESS] . Однак, рішенням Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська від 14 листопада 2023 року по справі № 199/1719/23, яке міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням https://reyestr.court.gov.ua/Review/115283315, у задоволенні позовних вимог [PERSON] було відмовлено. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року по справі № 199/1719/23, яка міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням https://reyestr.court.gov.ua/Review/117334739, вищевказане рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2023 року (т. 2 а.с. 165-172) було залишено без змін. Ухвалою Верховного Суду від 04 липня 2024 року по справі № 199/1719/23 відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою [PERSON] на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року. У зв`язку з порушенням своїх майнових прав [PERSON] 02 травня 2024 року звернулась до суду з даним позовом. Разом з цим, відповідач [PERSON] в судовому засіданні просив суд застосувати у справі позовну давність, у зв`язку з чим у задоволенні позовної заяви [PERSON] відмовити. З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно з ч. 2 ст. 267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Позовна давність згідно ст. 256 ЦК України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Разом з цим, у частині 4 статті 261 Ц України закріплено, що у разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України. Відповідно до положень ст. 254 ЦК України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] на теперішній час досягла повноліття, 18 повних років їй виповнилось [INFO] . Таким чином, в даному випадку початок перебігу строку позовної давності за вимогами [PERSON] про визнання права власності на квартиру та стягнення різниці вартості квартир розпочався з 23 грудня 2017 року, тобто з наступного дня після досягнення [PERSON] повноліття. Однак, при цьому, з вказаною позовною заявою до суду позивач звернулась лише 02 травня 2024 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності, встановленого статтею 257 ЦК України. Отже, суд вважає, що позивачем [PERSON] пропущений строк позовної давності, а протягом встановленого законом строку позивач до суду з позовами до відповідачів не зверталась. Пояснення обох сторін стосовно моменту початку перебігу строку позовної давності за вимогами [PERSON] суд оцінює критично та до уваги не бере як безпідставні та недоведені, оскільки, як вже було зазначено вище, у разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається саме від дня досягнення особою повноліття, а не з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Заява відповідача [PERSON] про застосування позовної давності є підставою для відмови позивачу [PERSON] у позові, що виключає можливість судового захисту порушеного права позивача. Щодо наведених у позовній заяві тверджень представника позивача про те, що про свої порушені права позивач [PERSON] дізналась 19 лютого 2024 року після того, як ознайомилась з матеріалами справи, то такі твердження вочевидь не відповідають дійсності, оскільки в письмових поясненнях від 19 листопада 2022 року, які сама [PERSON] підписувала та які були подані до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська по справі 204/3370/21, було зазначено, що квартира [ADDRESS] належала їй та її матері [PERSON] на праві спільної часткової власності, дану квартиру [PERSON] продала 17 серпня 2007 року та за рахунок виручених від продажу даної квартири коштів було придбано квартиру [ADDRESS] , вона вважала, що квартира є її власністю, але на теперішній час мати заявила позовні вимоги про визнання квартири [ADDRESS] особистою власністю (т. 1 а.с. 199-201). Більш того, суд вважає за необхідне зазначити, що звернувшись до суду з даним позовом з пропуском строку позовної давності, позивач не просила цей строк поновити, тому відсутні підстави для вирішення питання щодо поважності причин пропуску такого строку. Оцінюючи у сукупності усі інші аргументи сторін, наведені ними в обґрунтування своїх вимог або заперечень, суд до уваги їх не бере, оскільки вони не відносяться до предмета спору та є явно необґрунтованими. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до переконливого висновку, що підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] відсутні, оскільки сплинув строк позовної давності. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позовних вимог [PERSON] судом відмовлено, то судові витрати [PERSON] по справі підлягають віднесенню на сторону позивача. На підставі ст.ст. 15, 16, 203, 252-256, 261, 267 Цивільного кодексу України, ст. 177 Сімейного кодексу України, ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» та

Outcome: dismissed