Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-05 00:00:00

Заявник звернувся до суду із заявою про госпіталізацію\~ [PERSON] до психіатричного закладу для надання психіатричної допомоги. Свої вимоги заявник обґрунтував тим, що 04 серпня 2024 року\~ [PERSON] , [INFO] було госпіталізовано до психіатричного стаціонару. За думкою комісії лікарів хворий [PERSON] являє собою небезпеку для себе чи оточуючих. У судовому засіданні представник заявника лікар-психіатр [PERSON] пояснила, що хворий вперше був доставлений до лікарні. Хворий не спить, агресивний до дружини, каже, що вона його зраджує.Підтримала заяву та просила її задовольнити. Прокурор у судовому засіданні не підтримала заяву лікаря та просила відмовити в її задоволенні. [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що підозрює дружину в зраді, тому може і поводив себе агресивно, коли намагався забрати в неї мобільний телефон. Лікуватися добровільно він згоден, про що, якщо треба напише відповідну заяву. Адвокат Білогруд Д.О. в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні заяви, оскільки [PERSON] добровільно надав усвідомлену згоду на лікування. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представника заявника лікаря-психіатра, заінтересованої особи, адвоката, думку прокурора, суд вважає, що заява не підлягає задоволенню за наступних підстав. У судовому засіданні було встановлено, що 04 серпня 2024 року\~ [PERSON] , [INFO] було госпіталізовано до психіатричного стаціонару за направленням лікаря-психіатра [PERSON] у зв`язку із наявністю у пацієнта тяжкого психічного розладу. При обстеженні психічного стану [PERSON] в КП «ДБКЛ з НПД» ДОР комісія лікарів виявив, що останній не спить, агресивний, каже, що дружина його зраджує, підсипає у їжу. Діагноз: гострий поліморфний психотичний розлад. Відповідно до\~ст. 13 Закону України «Про психіатричну допомогу» № 1489-ІІІ від 22 лютого 2000 року\~(далі Закон), особа, яка досягла 14 років, госпіталізується до закладу з надання психіатричної допомоги добровільно - на її прохання або за її усвідомленою письмовою згодою. Госпіталізація особи у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за рішенням лікаря-психіатра. Особа може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку, зокрема, на підставах, передбачених ст. 14 Закону. В силу ст. 14 Закону особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Разом із тим, судом було встановлено, що [PERSON] будучи повнолітньою особою надав добровільну усвідомлену письмову згоду на госпіталізацію до закладу з надання психіатричної допомоги, про що в матеріалах справи міститься відповідна заява. Таким чином, з урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для примусової госпіталізації [PERSON] , оскільки в разі добровільної згоди госпіталізація особи здійснюється за рішенням лікаря-психіатра. Рішення суду у такому випадку закон не вимагає. Крім того, суд під час вирішення порушеного лікарнею питання, звертає увагу, що стаття 8 Конвенції передбачає право людини на повагу до приватного життя та умови, за яких втручання в приватне життя є виправданим, серед яких, зокрема: законна підстава, законна ціль (мета), та додаткова умова, за якою втручання має бути «необхідним в демократичному суспільстві». Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (справа «Кутцнер проти Німеччини», п.60, та рішення від 18.12.2008 року «Савіни проти України»).Поняття «приватне життя» у практиці ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, в т.ч. здоров`я людини, медичне втручання. Пунктом 2 Конвенції передбачено, що органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Враховуючи вищевикладене та даючи оцінку доказам, що були зібрані в ході розгляду справи, суд приходе до висновку, що у задоволенні заяви КП «ДБКЛзНПД» ДОР слід відмовити.

Outcome: dismissed