Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-13 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] 18 жовтня 2023 року звернувся до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу і поділ спільного майна подружжя, відповідачем заявлено зустрічний позов про визнання права власності, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Ухвалою суду вказані позови були об`єднані в одне провадження для їх спільного розгляду. Позивач у своїй позовній заяві та з представником в ході судового засідання посилаються на те, що з 10 серпня 2018 року він перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від цього шлюбу і спільного мешкання мають одну спільну неповнолітню дитину: сина [PERSON] , [INFO] . Згодом стосунки погіршилися, стали виникати сварки, конфлікти, шлюбні стосунки припинені в травні 2023 року, разом не мешкають, стало питання про розлучення. За час шлюбу ними придбане спільне майно квартира [ADDRESS] , яке було придбане під час шлюбу. Стосовно виховання і утримання дитини вони дійшли згоди, а стосовно вказаного майна ні і через виникнення спору позивач звернувся до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя. Вказана квартира була придбана 19 грудня 2018 року під час шлюбу за їх спільні кошти і оформлена та зареєстрована була на відповідачку, є спільною сумісною власністю. Тому позивач просить здійснити поділ спільного майна подружжя та виділити позивачу і відповідачу у власність вказану квартиру в рівних частках: по частці. В добровільному порядку домовитися про вказане відповідач відмовляється, що свідчить про наявність між ними спору, а тому позивач, на його думку, має право на поділ їх спільного майна в судовому порядку. Інший варіант поділу спільного сумісного майна подружжя, який був би настільки ж ефективний, за цих обставин не існує. Позивач вважає невизначеність з цим майном протиправною, порушені його права та закон, так як він не може належним чином в повній мірі користуватися вказаним своїм майном. Звернувся до відповідача з цим питанням, але отримав відмову. В добровільному порядку питання не вирішено. Просив задовольнити його позов у повному обсязі. Зустрічний позов не визнав, вважає його необгрунтованим і не доведеним, проси в його задоволенні відмовити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та представник первісні позовні вимоги визнали частково: з вимогами про розірвання шлюбу згодна і просила шлюб розірвати, оскільки сім`я розпалась і поновлена бути не може та заперечують проти позовної вимоги про спільну сумісну власність, вважаючи вказану квартиру тільки своєю власністю, оскільки придбана за кошти її батьків, про що є докази, в шлюбі в них не було таких доходів, щоб придбати це житло. Вважає ці вимоги безпідставними, протирічливими і просила в їх задоволенні відмовити. Зустрічні вимоги підтримала в повному обсязі просила задовольнити зустрічний позов в повному обсязі. Вислухавши пояснення позивача і його представника, відповідача і його представника, свідків, зясувавши позицію сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги [PERSON] обґрунтованими і підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом в судовому засіданні з наданих сторонами письмових доказів та пояснень з`ясовано, що позивака [PERSON] з 10 серпня 2018 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] .. Від цього шлюбу і спільного мешкання мають одну спільну неповнолітню дитину: сина [PERSON] , [INFO] . Згодом стосунки погіршилися, стали виникати сварки, конфлікти, шлюбні стосунки припинені в травні 2023 року, разом не мешкають, стало питання про розлучення. За час шлюбу ними придбане спільне майно квартира [ADDRESS] , яке було придбане під час шлюбу. Стосовно виховання і утримання дитини вони дійшли згоди, а стосовно вказаного майна ні і через виникнення спору позивач звернувся до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя. Позивач зазначає, що вказана квартира була придбана 19 грудня 2018 року під час шлюбу за їх спільні кошти і оформлена та зареєстрована була на відповідачку, є спільною сумісною власністю. Тому позивач просить здійснити поділ спільного майна подружжя та виділити позивачу і відповідачу у власність вказану квартиру в рівних частках: по частці. В добровільному порядку домовитися про вказане відповідач відмовляється, що свідчить про наявність між ними спору, а тому позивач, на його думку, має право на поділ їх спільного майна в судовому порядку. Інший варіант поділу спільного сумісного майна подружжя, який був би настільки ж ефективний, за цих обставин не існує. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Позивач вважає невизначеність з цим майном протиправною, порушені його права та закон, так як він не може належним чином в повній мірі користуватися вказаним своїм майном. Звернувся до відповідача з цим питанням, але отримав відмову. В добровільному порядку питання не вирішено. Просив задовольнивши його позов у повному обсязі. В задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Суд вважає позов [PERSON] підлягаючим задоволенню з наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом в судовому засіданні встановлено, що дійсно позивач [PERSON] і відповідач [PERSON] з 10 серпня 2018 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу і спільного мешкання мають одну спільну неповнолітню дитину. Стосунки в сім`ї складалися добре, мають спільне майно, спільне господарство, кошти та інше. За час шлюбу вони придбали спільне майно квартиру [ADDRESS] , яке було оформлене та зареєстроване на відповідачку [PERSON] згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 19 грудня 2018 року. Згодом стосунки сторін погіршилися, стали виникати сварки, конфлікти, шлюбні стосунки припинені в травні 2023 року, разом не мешкають, позивач мешкає окремо від дружини і дитини, стало питання про розлучення. Відповідно до ч. 10 ст. 7 Сімейного кодексу України, кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Згідно ч. 4 і 5 ст. 82 ЦПК України «Підстави звільнення від доказування» 4. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Відповідно до статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 Цивільного кодексу України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. У статті 6 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у своїх постановах від 18 лютого 2019 року по справі № 314/6930/16-ц, від 18 березня 2019 року по справі № 334/8276/15-ц, від 13 лютого 2019 року по справі № 174/3/16-ц зазначив щодо правильності застосування ст. 60 СК України: «Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі». Відповідачем надано до суду копію розписки (договору позики) від 18 липня 2018 року про те, що начеб то вона взяла в борг у своєї матері в борг 23\~000 доларів США, а потім, як вказує відповідачка, ці кошти вона використала в грудні цього ж року на придбання спірної квартири, а оскільки це тільки її кошти і взяті до шлюбу, то і квартира є її особистою власністю і не підлягає поділу з позивачем, її чоловіком. Суд не може прийняти до уваги вказане і вважає це штучним створенням доказів на підтримку своєї позиції, оскільки ні під час реєстрації шлюбу з позивачем, ні під час укладання договору купівлі-продажу відповідачка не повідомила [PERSON] про наявність вказаної розписки і боргових зобов`язань їх сім`ї; з моменту начебто отримання в борг вказаних коштів до моменту укладання договору купівлі-продажу пройшов певних час (більше п`яти місяців) а борг не повертався і не повертається взагалі позикодавцю; в судовому засіданні з пояснень сторін і свідків беззаперечно встановлено, що вказана квартира придбавалася саме для їх сім`ї, а не для когось одного з них і будь-яких інших умов при укладанні договору купівлі-продажу не було; якщо навіть батьки і допомогали коштами молодій сім`ї для придбання цього житла то це були батьки з обох сторін. Рішенням Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004, в якому зазначено про те, що поняття "охоронюваний законом інтерес", яке вживається в законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже, вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, а також з`ясувати наявність чи відсутність факту порушення або оспорення відповідного права чи охоронюваного законом інтересу. Водночас, суд має перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Тобто, обов`язок доведення в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання прав та інтересів позивача покладається безпосередньо на позивача. Згідно роз`яснень, викладених у п.п. 23-25 постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Згідно із зазначеними нормами при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною власністю чи особистою приватною власністю з`ясуванню підлягають, як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання. Положеннями ст. 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно з ст. 63 СК України дружина і чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Статтею 41 Конституції України визначеного кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльністю. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Разом із тим, відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом прав спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України при вирішенні спору, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. До компетенції ж суду відноситься захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Отже, суд не є органом, який встановлює правовідносини між сторонами, а є органом судочинства, що вирішує спори у встановлений законом спосіб. Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Приписами частин 1 та 2 ст. 372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 та Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19). Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно п. 1, 2 ч. 1 ст. 264 Цивільного процесуального кодексу України, для ухвалення рішення у цивільній справі суд має встановити, зокрема, чи мали місце і обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, а також фактичні дані, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. З вищенаведеного вбачається, що позовні вимоги позивача базуються на обставинах, які існували. Отже, суд може погодитися з позицією позивача. Встановивши вказані обставини справи, а також

Outcome: approved