Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-12 00:00:00

23.04.2024 [PERSON] звернулась із позовом до [PERSON] в якому просить визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . 1. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. 1.1.\~ [PERSON] на підставі договору дарування частки квартири серії НОК 021564 від 21 січня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Чухрай Т.Ю., на праві приватної власності належить 5/6 (п`ять шостих) часток двокімнатної квартири [ADDRESS] . Згідно з Витягом № 227 від 17.04.2024, виданого начальником відділу з питань реєстрації місця проживання Центру надання адміністративних послуг Білгород-Дністровської міської ради, в квартирі [ADDRESS] зареєстровані громадяни: Однак, [PERSON] припинив з [PERSON] сімейні стосунки та не проживає в житловому приміщенні понад один рік (фактично - з вересня 2021 року, тобто два роки сім місяців) без поважних причин, про що обслуговуючою організацією - комунальним підприємством «ЖЕО №1» м. Білгород-Дністровський складено акт від 03.04.2024 року для надання до суду м. Білгород-Дністровського в Одеській області, про проживаючих осіб в квартирі [ADDRESS] . Позивач вважає, що відповідач втратив право користування житловим приміщенням: квартирою [ADDRESS] у зв`язку з тривалою, понад оди рік, без поважної причини відсутністю за місцем реєстрації. 1.2. Письмового відзиву на позовну заяву відповідач суду не надав. 2. Рух справи у суді. Провадження за вказаним позовом у справі відкрите 20.05.2024; розгляд справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання. Ухвалою від 17.07.2024 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. 3. Заяви, клопотання учасників процесу та насідки їх вирішення; порядок судового розгляду. У судове засідання 13.08.2024 учасники справи не прибули, були повідомлені шляхом направлення судових повісток, про поважність причин неявки, відкладення розгляду справи суду не заявили. Фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось у зв`язку з неявкою всіх учасників справи (частина друга статті 247 ЦПК України). 4. Фактичні обставини справи. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору дарування від частки квартири серії НОК 021564 від 21 січня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Чухрай Т.Ю., на праві приватної власності належить 5/6 (п`ять шостих) часток двокімнатної квартири [ADDRESS] . Згідно з Витягом № 227 від 17.04.2024, виданого начальником відділу з питань реєстрації місця проживання Центру надання адміністративних послуг Білгород-Дністровської міської ради, в квартирі [ADDRESS] зареєстровані громадяни: [PERSON] , [INFO] , паспорт громадянина України [NUMBER] , зареєстрований з 24.09.1998 і до сьогодні; [PERSON] , [INFO] , паспорт громадянина України [NUMBER] , зареєстрована з 21.08.1998 і до сьогодні. Відповідач не проживає в житловому приміщенні понад один рік (фактично - з вересня 2021 року, тобто два роки сім місяців) без поважних причин, про що обслуговуючою організацією, а саме - комунальним підприємством «ЖЕО №1» м. Білгород-Дністровський складено акт від 03.04.2024 року для надання до суду м. Білгород-Дністровського в Одеській області, про проживаючих осіб в квартирі [ADDRESS] . Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 17.07.2024 (запит за об`єктом нерухомості) право власності на квартиру [ADDRESS] на праві власності зареєстровано за [PERSON] (5/6 частина); про інших власників на 1/6 у реєстрі відомості відсутні. Отже у справі відсутні докази про наявність права власності у відповідача на вказаний об`єкт нерухомості. Відповідач не проживає в даній квартирі, не сплачує комунальні платежі, в утриманні жит. участі не бере, особистих речей в квартирі не має і взагалі квартирою не цікавиться. Реєстрація відповідача тягне за собою додаткові витрати на сплату комунальних послуг та незручності у випадку продажу квартири. Підтвердженням того, що [PERSON] дійсно не проживає в вищезазначеному приміщенні є покази свідків, які були допитані в судовому засіданні: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Свідки підтверджують обставини викладені позивачем, наголошуючи на тому, що не бачили відповідач з осені 2021 року за адресою: [ADDRESS] . 5. Мотивувальна частина рішення. Згідно з ч.1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ст. 41 Конституцією та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997р. відповідно до закону № 475/97-ВР від 17.07.97р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Також, правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р., у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р., у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Зі змісту статті 16 ЦК України вбачається, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник житлового будинку, квартири, згідно зі ст. 383 ЦК України, має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Власник майна, згідно зі ст. 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Виходячи з положень ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За приписами ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Так, пред`явлення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є належним способом захисту цивільних прав, що в подальшому є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання відповідними уповноваженими органами. Така позиція підтверджується висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Зокрема, у тексті постанови зазначено, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом із тим одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньої; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Отже суд вважає, що позивач має право вимагати визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки він відсутній понад один рік. На підставі викладеного, враховуючи, що відповідач з 2021 року не проживає у вищевказаному будинку позивача, чим створює перешкоди у володінні та користуванні будинку, суд приходить до висновку, що позов заявлено обґрунтовано та він підлягає задоволенню. 6. Розподіл судових витрат. Згідно з п. 6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved