Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-11 00:00:00

І.\~Виклад позиції\~позивача та заперечень відповідача. 1. 14.07.2022 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі позивач та/або ТОВ «Кредитні ініціативи») в особі представника, звернулося з позовом до [PERSON] (далі відповідач та/або позичальник) з вимогами про стягнення суми заборгованості у розмірі 607655,70 гривень та понесених позивачем судових витрат. 2. Свої вимоги мотивує тим, що між 17.12.2012 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено Договір відступлення прав вимоги, відповідно до умов якого ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло право грошової вимоги за Кредитним договором № 050116/742 від 06.10.2006 року де позичальником є [PERSON] . Відповідно до вказаного Кредитного договору первісний кредитор зобов`язується надати позичальнику кредит у сумі 45000,00 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути наданий кредит і сплатити відсотки за користування, в сумі, строки та на умовах, що передбачені Кредитним договором. Свої зобов`язання ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» виконав в повному обсязі. У зв`язку з невиконанням позичальником свого обов`язку по сплаті кредиту, у позивача виникло право задовольнити свої вимоги у судовому порядку. Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 18.09.2014 року було стягнуто на користь ТОВ «Кредитні ініціативи», заборгованість за кредитним договором № 05-01-16/742 у розмірі 432743,53 гривні, яка складається з: тіла кредиту 301336,60 гривень, відсотків за кредитом 106010,37 гривень, комісії 1204,86 гривні, пені 24191,70 гривня, судового збору 3654,00 гривні. Тому, якщо рішенням суду від 18.09.2014 року стягнуто всю заборгованість за кредитним договором достроково, то в кредитора виникло право нараховувати відсотки за неправомірне користування кредитом в іншому (збільшеному) розмірі, адже після отримання вимоги про дострокове погашення заборгованості або винесення рішення суду про стягнення такої заборгованості достроково, вся заборгованість за кредитним договором вважається простроченою, оскільки такими діями кредитор змінив строк кредитування. Таким чином, в результаті не виконання умов договору у відповідача виникла заборгованість, яка розрахована на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка станом на 03.02.2022 року становить 607655,70 гривень, та складається з: заборгованості за ставкою 3% на кредитну заборгованість 99144,47 гривні, заборгованості за інфляційними витратами 508511,23 гривень. У зв`язку з вищевикладеним позивач, в особі представника, звернувся до суду з вказаним позовом. 3. Відповідач, в особі представника надав відзив на позов, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі та стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правову допомогу в розмірі 85000,00 гривень, яка складається з: ознайомлення з матеріалами справи 3000,00 гривень; складання відзиву 5000,00 гривень; складання заяви про застосування строків позовної давності 2000,00 гривень; участь у суді першої інстанції 15000,00 гривень (з розрахунку 1 судове засідання 5000,00 гривень); гонорар за прийняття рішення на користь клієнта (відмову у задоволенні позову) 60000,00 гривень. В обґрунтування зазначив, що вважає заявлений позов некоректним та таким, що вводить суд в оману щодо дійсного розміру заборгованості за кредитним договором № 05-01-16/742 від 06.10.2006 року, та як наслідок обґрунтованості розрахунку 3 % річних та інфляційних витрат в силу приписів ст. 625 ЦК України. Позивач будує власну процесуальну позицію та розрахунки на існуванні судового рішення Біляївського районного суду Одеської області в справі № 496/2082/14-ц від 18.09.2014 року, за яким стягнуто з [PERSON] на користь позивача 432\~743,53 гривні боргу за кредитним договором та 3654,00 гривні судових витрат. Саме 432743,53 гривні є початковою сумою розрахунку, який додано до позовної заяви. Відповідачу стає незрозумілим, чому позивач використовує початковим періодом розрахунку березень 2014 року, хоча судове рішення в справі № 496/2082/14-ц набрало законної сили лише 29.09.2014 року. Позивач з цього приводу жодних пояснень та обґрунтувань у позові не надає. Але приплюсовує 7 календарних місяців. Тим самим збільшує свій розрахунок на 7575,99 гривень при розрахуванні 3 % річних та на 62315,07 гривень при розрахуванні інфляційних витрат. Зазначає, що виходячи із судового рішення в справі № 496/2082/14-ц, сума боргу у розмірі 432743,53 гривні має наступні складові: тіло кредиту - 301336,60 гривень; відсотки за кредитом - 106010,37 гривень; комісія - 1204,86 гривені; пеня - 24191,70 гривня. В той же час, відповідно до Постанови Верховного Суду від 27.11.2019 року в справі № 522/18855/16 (в цій справі приймав участь як Позивач, так й Відповідач), визнано п. 3.4 кредитного договору № 05-01-16/742 від 06.10.2006 року, укладений між публічним акціонерним товариством "Акціонерний Комерційний Промислово-Інвестиційний Банк" та [PERSON] недійсним. Тобто, на думку представника відповідача, початкова сума розрахунку, яка наведена позивачем, повинна бути зменшена щонайменше на 1204,86 гривні, бо за судовим рішенням в справі № 496/2082/14-ц це була складова боргу, яка відносилась до комісійної винагороди, за пунктом кредитного договору № 05-01-16/742, що був визнаний Верховним Судом недійсним. Окрім цього постановою Апеляційного суду Одеської області від 03.06.2015 року по справі № 523/2250/13-ц фактично зафіксовано, зовсім інший борг за кредитним договором № 05-01-16/742 від 06.10.2006 року, бо позивач ще до звернення до суду з позовом у справі № 496/2082/14-ц про стягнення 432743,53 гривні змінив строк повернення кредиту за договором з [PERSON] ініціюючи звернення стягнення на предмет іпотеки квартиру по адресу: [ADDRESS] , яка належить іпотекодавцю [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ). Так, заборгованість за кредитним договором (яка була заявлена до стягнення) згідно постанови в справі № 523/2250/13-ц складає 303252,58 гривні, з яких: тіло кредиту 241188,77 гривень; відсотки 58501,73 гривня; пеня - 3080,10 гривень. В подальшому, позивачем було отримано виконавчий лист від 17.08.2015 року № 523/2250/13-ц, на підставі якого Першим Суворовським ВДВС у м. Одеса відкрито ВП № 50629182. Згідно відомостей, що були надані ПФУ від 29.09.2022 року з [PERSON] було стягнуто 86597,48 гривень в погашення заборгованості за кредитним договором № 05-01-16/742 від 06.10.2006 року на виконання судового рішення від 03.06.2015 року по справі № 523/2250/13-ц. Крім того, як свідчить розрахунок доданий до позовної заяви в цій справі в рахунок погашення заборгованості, що було стягнуто за судовим рішенням в справі № 496/2082/14-ц, було сплачено 66671,63 гривня. Також представник відповідача погоджується, що кредитна заборгованість за кредитним договором № 05-01-16/742 від 06.10.2006 року існує, але в якому розмірі стає не зрозумілим, бо за судовим рішенням справі № 496/2082/14-ц, на яке посилається позивач, розмір боргу стягнуто на рівні 432743,53 гривні, який має наступні складові: тіло кредиту - 301336,60 гривні; відсотки за кредитом - 106010,37 гривень; комісія - 1204,86 гривні; пеня - 24191,70 гривня. В той же час, за судовим рішенням в справі № 523/2250/13-ц, на яке звертає увагу відповідач, борг за кредитним договором № 05-01-16/742 від 06.10.2006 року звернуто до стягнення на рівні 303252,58 гривні, з яких: за кредитом 241188,77 гривень; по відсотках 58501,73 гривня; пеня - 3080,10 гривень. Також зазначає, що відбувалося подвійне стягнення боргу за кредитним договором № 05-01-16/742 від 06.10.2006 року, за двома різними судовими рішеннями, та обидва судові рішення виконувались різними виконавчими службами стягуючи грошові кошти з [PERSON] та іпотекодавця [PERSON] . На думку представника відповідача будувати розрахунок стягнення на сумі боргу у розмірі 432743,53 гривні є необґрунтованим, бо: складова суми боргу у розмірі 1204,86 гривні (комісія) є недійсною в силу правових висновків Постанови Верховного Суду від 27.11.2019 року в справі № 522/18855/16; в розрахунку враховане зниження суми боргу лише на 66671,63 гривня, а не 86597,48 гривень стягнутих з [PERSON] . За двома судовими рішеннями наявні різні значення показника «тіло кредиту», хоча з моменту видачі кредиту [PERSON] більше грошових коштів не видавалось. Різниця між показниками складає 60147,83 гривень. Окрім цього наголошує, що починати розрахунок стягнення з березня 2014 року є неправомірним, бо судове рішення в справі № 496/2082/14-ц набрало законної сили 29.09.2014 року. (а.с. 86-93) 4. 14.11.2022 року на адресу суду через систему документообігу «Електронний суд» від представника відповідача надійшло клопотання/заява про застосування строків позовної давності. В обґрунтування зазначив, що Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16.11.2018 року у справі № 918/117/18, від 30.01.2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13.02.2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Позивач звернувся з позовом 14.07.2022 року. Позивач в позові наводить розрахунок за період з 02.03.2014 року до 03.02.2022 року. Три роки, що передували подачі позову це 13.07.2019 року-14.07.2022 року. Тобто щодо розрахунку з 02.03.2014 року по 13.07.2019 року позивач пропустив строк позовної давності. (а.с. 125-126) ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. 5. Представник позивача, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, але до матеріалів позовної заяви долучено клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача, заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити, не заперечував проти заочного розгляду справи. (а.с. 6) 6. Сторона відповідача, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, але надала заяву про проведення судового засідання, яке призначене на 12.08.2024 року без участі сторони відповідача, у задоволені позову просили відмовити в повному обсязі. (а.с. 169) ІІІ. Інші процесуальні дії у справі. 7. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.07.2022 року цивільна справа № 496/2851/22 була передана на розгляд головуючій судді Галич О.П. (а.с. 60) 8. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи:1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. 9. Ухвалою судді Біляївського районного суду Одеської області Галич О.П. від 28.07.2022 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження, з викликом сторін. Окрім того, відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. (а.с. 63-64) 10. Верховний Суд у своїй Постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц вказав, що, якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи. 11. Судом на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом обставини та зміст спірних правовідносин. 12. Судом встановлено, що 06.10.2006 року [PERSON] звернувся до Акціонерного комерційного промислово-інвестиційного банку (ЗАТ) з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим між сторонами був укладений Кредитний договір № 05-01-16/742. (зворотній а.с. 24-28) 13. В подальшому до Кредитного договору № 05-01-16/742 від 06.10.2006 року були внесені зміни та доповнення, в зв`язку з чим між сторонами були підписані: Договір про внесення змін № 1 від 26.03.2007 року (зворотній а.с. 10, а.с. 24), Договір про внесення змін № б/н від 24.09.2007 року (зворотній а.с. 21-23), Договір про внесення змін № б/н від 20.06.2008 року (а.с. 19-21), Договір про внесення змін № 05-03-16/183 від 27.06.2008 року (а.с. 10, зворотній а.с. 18), Договір про внесення змін № б/н від 06.10.2008 року (зворотній а.с. 16-18), Договір про внесення змін № б/н від 06.02.2009 року (зворотній а.с. 14-16), Договір № 05-02-13/31 про внесення змін та доповнень до Кредитного договору № 05-01-16/742 від 06.10.2006 року, Договору про внесення змін № 1 від 26.03.2007 року, Договору про внесення змін № 2 від 25.12.2007 року Договору про внесення змін № б/н від 20.06.2008 року, Договору про внесення змін № 05-03-16/183 від 27.06.2008 року, Договору про внесення змін № б/н від 06.10.2008 року, Договору про внесення змін № б/н від 06.02.2009 року, від 28.12.2010 року (а.с. 11-13) 14. 17.12.2012 року між Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (Первісний кредитор) та ТОВ «Кредитні Ініціативи» укладено Договір відступлення прав вимоги. (а.с. 44-56) 15. Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 18.09.2014 року у справі № 496/2082/14-ц, копія якого виготовлена шляхом роздрукування з ЄДРСР, позов ТОВ «Кредитні Ініціативи» до ОСОБА 1 про стягнення заборгованості задоволено повністю та стягнуто з останнього на користь ТОВ «Кредитні Ініціативи» заборгованість за Кредитним договором № 05-01-16/742 у розмірі 432743,53 гривні, а саме: тіло кредиту 301336,60 гривень; відсотки за кредитом 106010,37 гривень, комісія 1204,86 гривні, пеня 24191,70 гривня, витрати по сплаті судового збору 3654,00 гривні. (а.с. 7-9) 16. Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 03.06.2015 року по справі № 523/2250/13-ц, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 05-01-16/742 від 06.10.2006 року, яка станом на 31.05.2013 року складає 303252,58 гривні, з яких за кредитом 241188,77 гривень, по відсоткам 58501,73 гривня, пеня 3080,10 гривень, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру під [ADDRESS] на користь ТОВ «Кредитні ініціативи», шляхом проведення прилюдних торгів. (а.с. 162-165) 17. Відповідно до копії довідки № 746 від 29.09.2022 року, виданої Управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області, з пенсії [PERSON] за період з 01.01.2017 року по 30.04.2022 року здійснювалися відрахування боргу відповідно до Постанови державного виконавця від 14.09.2016 року № В-4/345 на рахунок Першого Суворовського ВДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса). Відрахування боргу з 01.05.2022 року припинено на період дії воєнного стану на території України. Сума виплачених відрахувань за період з 01.12.2016 року по 30.04.2022 року по Постанові від 14.09.2016 року № В-4/345 становить 86597,48 гривень. Залишок заборгованості станом на 01.05.2022 року становить 247023,08 гривні. Борг та виконавчий збір утримано в сумі 566,92 гривень та 62,77 гривні. (а.с. 107-108) 18. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27.11.2019 року по справі № 522/18855/16, рішення Приморського районного суду міста Одеси від 13.06.2018 року та Постанову Одеського апеляційного суду від 25.04.2019 року скасовано. Позовні вимоги [PERSON] до ПАТ «Акціонерний Комерційний Промислово-Інвестиційний Банк», ТОВ «Кредитні ініціативи» про визнання кредитного договору недійсним задоволено частково. Визнано п. 3.4. Кредитного договору № 05-01-16/742 від 06.10.2006 року укладеного між ПАТ «Акціонерний Комерційний Промислово-Інвестиційний Банк» та [PERSON] недійсним. (а.с. 113-122) 19. З копії листа Першого Суворовського відділу ДВС у місті Одесі № 43560 від 15.09.2022 року вбачається, що на виконанні у відділі перебувало ВП № 50629182, відкрите 28.03.2016 року, по виконанню виконавчого листа № 523/2250/13-ц від 17.08.2015 року, виданого Суворовським районним судом м. Одеси про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» у розмірі 303252,58 гривні. 07.02.2022 року ВП було завершене згідно п. 1 ч. 1 ст. 37 ЗУ «ПВП» (надійшла заява стягувача про повернення виконавчого листа). Залишок боргу становить 235774,44 гривні. Заборгованість по виконавчому збору в розмірі 16250,35 гривень виведено в окреме ВП № 68614512. Станом на дату листа залишок боргу з виконавчого збору складає 8480,55 гривень. (а.с. 123) 20. З копії листа Біляївського міського відділу ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) № 19901/30 від 05.08.2021 року вбачається, що 16.01.2015 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття ВП № 46067698 з примусового виконання виконавчого листа № 496/2082/14-ц виданого 27.11.2014 року Біляївським районним судом Одеської області про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» грошової суми 436397,53 гривень. 30.06.2019 року ВП завершено на підставі п. 4 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження». На час складання листа у Біляївському МВДВС Південного міжрегіонального управління МЮ (м. Одеса) немає відкритих ВП по яким боржником є [PERSON] (а.с. 124) 21. Відповідно до розрахунку заборгованості за період з 02.03.2014 року по 03.02.2022 року сума заборгованості ставкою 3% на кредитну заборгованість складає 99144,47 гривні; сума заборгованості за інфляційними витратами складає 508511,23 гривень. Загальна сума заборгованості 607655,70 гривень. (а.с. 29-30) V. Оцінка Суду. 22. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. 23. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 24. Відповідно до ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. 25. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 26. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 27. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. 28. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). 29. Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. 30. Судом встановлено, що заочне рішення Біляївського районного суду Одеської області від 18.09.2014 року у справі № 496/2082/14-ц, яке досліджувалося судом, зокрема і шляхом повного доступу до Єдиного державного реєстру судових рішень, в апеляційному порядку не оскаржувалося, заява про перегляд заочного рішення відповідачами не подавалася. У зв`язку з цим заочне рішення набрало законної сили 29.09.2014 року. Заочним рішенням була встановлена заборгованість у розмірі 432743,53 гривні, яка складається з: тіла кредиту 301336,60 гривень; відсотків за кредитом 106010,37 гривень; комісії 1204,86 гривні; пені 24191,70 гривня. 31. Разом з тим у справі 523/2250/13-ц Апеляційним судом Одеської області також досліджувався Кредитний договір № 05-01-16/743 від 06.10.2006 року та Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 03.06.2015 року у вказаній справі був встановлений інший розмір заборгованості, а саме 303252,58 гривні, яка в свою чергу складається з: тіла кредиту 241188,77 гривень; відсотків 58501,73 гривня; пеня 3080,10 гривень. 32. Окрім того Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27.11.2019 року у справі № 522/18855/16 де предметом дослідження також був Кредитний договір № 05-01-16/742 від 06.10.2006 року, укладений між ПАТ «Акціонерний Комерційний Промислово-Інвестиційний Банк» та [PERSON] п. 3.4. вказаного Кредитного договору був визнаний недійсним (встановлення одноразової комісійної винагороди у розмірі 1,0% від суми кредиту; комісійна винагорода в розмірі 0,2 % від суми кредитної заборгованості за надання послуг, пов`язаних з управлінням кредитом). 33. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 34. Стороною відповідача було заявлено клопотання про застосування до спірних правовідносин позовної давності. 35. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. 36. Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. 37. Згідно ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. 38. Отже, переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебігу позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників. 39. Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. 40. Частини 3, 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. 41. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Вказаний висновок щодо строку позовної давності наведено в постанові Верховного Суду від 22.10.2020 року у справі № 457/462/16-ц, провадження № 61-21807св19. 42. У постанові Верховного Суду від 23 лютого 2023 року по справі № 911/3025/21 вказано: «оскільки вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених ст.\~625\~ЦК України не є додатковими вимогами в розумінні ст. 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою у будь-якому випадку не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних витрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову». 43. Як вбачається з матеріалів справи розрахунок заборгованості за ставкою 3% та інфляційних втрат зроблено позивачем за період з квітня 2014 року по грудень 2021 року, що саме по собі порушує норми ст. 257 ЦК України. 44. Окрім того суд позбавлений можливості встановити дійсний розмір заборгованості, оскільки наявні суттєві розбіжності у встановлених розмірах заборгованості в справах №№ 496/2082/14-ц, 523/2250/13-ц, 522/18855/16, об`єктом дослідження в яких був той самий Кредитний договір № 05-01-16/742, укладений 06.10.2006 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та [PERSON] . 45. Разом з тим, відповідно ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. 46. За змістом ст. 599\~ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. 47. Згідно ст. 610\~ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). 48. Відповідно ст. 625\~ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. 49. Оскільки ст.\~625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. 50. Передбачене ч. 2 ст. 625\~ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 51. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04.07.2018 року (справа № 14-154цс18) містяться висновки, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. 52. При цьому, для застосування ч. 2 ст. 625ЦК\~України необхідним є встановлення обсягу грошового зобов`язання, що виникло у боржника перед кредитором. 53. За наведеним у ч. 2 ст. 625\~ЦК України регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені ст. 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (не належного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за ч. 2 ст. 625ЦК\~України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. 54. За період після прострочення повернення позики після закінчення дії кредитного договору підлягають стягненню річні проценти відповідно ч. 2 ст. 625\~ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. 55. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06.12.2007 року). 56. Тлумачення як ст.\~3 ЦК України загалом, так і п. 6 ст. 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. 57. Натуральним зобов`язанням є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція ст. 625\~ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати 3% річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06.03.2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18). 58. Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються три проценти річних та інфляційні втрати, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23.11.2022 року в справі № 285/3536/20 (провадження № 61-261св22). 59. Такі ж правові підходи також застосовано, зокрема, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09.08.2023 року у справі № 753/369/21 (провадження № 61-5785св23), що свідчить про сталість судової практики з питання застосування ст. 625\~ЦК України у натуральному зобов`язанні. 60. Тлумачення вказаних норм, з урахуванням принципу розумності свідчить, що натуральним зобов`язання є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності і яка застосована судом, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном; задавненим зобов`язанням є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності; законодавець в п. 4 ч. 1 ст. 602\~ЦК України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника. Сплив позовної давності при пред`явленій позовній вимозі кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Зарахування, яке є по своїй суті замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізм обходу заборони передбаченої в п. 4 ч. 1 ст. 602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору в межах пред`явленої позовної вимоги кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності; очевидно, що аналогічний підхід для охорони інтересів боржника при задавненому зобов`язанні має бути й стосовно 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу в задавненому зобов`язанні. Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги; приватне право не може допускати ситуацію за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовну давність, а кредитору надає можливість обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги. 61. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06.03.2019 року в справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) зроблено висновок, що «натуральним є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція ст.\~625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку». 62. Враховуючи вищевикладене, оскільки доказів заміни сторони виконавчого провадження, а виконавче провадження № 46067698 з примусового виконання виконавчого листа № 496/2082/14-ц виданого 27.11.2014 року Біляївським районним судом Одеської області закрите 30.06.2019 року на підставі п. 4 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження», в редакції від 19.01.2019 року, (стягувач перешкоджає проведенню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат виконавчого провадження, передбачене ст. 43 цього Закону, незважаючи на попередження виконавця про повернення йому виконавчого документа), вимоги, які виникли на підставі рішення суду, не можуть бути захищені в судовому (примусовому) порядку, між сторонами виникло натуральне зобов`язання, до якого не може бути застосовано положення ст. 625 ЦК України. 63. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 64. Відповідно вимог ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 65. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. 66. Відповідно до ст.\~30\~ЗУ «Про\~адвокатуру та\~адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Також, питання гонорару адвоката врегульовані в ст.ст. 28-30 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України 2017 року 09 червня 2017 року, із змінами затвердженими З`їздом адвокатів України 15 лютого 2019 року. 67. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. 68. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю. 70. Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката. 71. Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (п. 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18; провадження№ 12-171гс19). Також у цій постанові вказано, що «гонорар успіху» є сумою, обумовленою сторонами до сплати у твердому розмірі під відкладальною умовою, є складовою частиною гонорару адвоката, і тому належить до судових витрат. 72. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)). 72. У рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) (щодо справедливої сатисфакції) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55). 73. Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) також зауважила, що за наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат. У рішенні від 22 лютого 2005 року у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6 672,9,00 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000,00 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72) (пункт 5.43 постанови). 74. Таким чином зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату «гонорару успіху» не є обов`язковими для суду при вирішенні питання про розподіл судових витрат та покладення таких витрат на іншу сторону справи, оскільки в такому випадку суд застосовуючи відповідні положення процесуального законодавства, зокрема ч.ч. 4, 5 ст. 137 ЦПК України, може оцінювати необхідність, розумність та інші критерії співмірності цих витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. 75. Ключовим критерієм під час розгляду питання щодо можливості стягнення «гонорару успіху» у даному спорі є розумність заявлених витрат, тобто розмір відповідної суми має бути обґрунтованим. Крім того, підлягає оцінці необхідність саме такого розміру витрат, а стягнення заявленої суми має співвідноситися із виконаною роботою щодо представництва інтересів у суді. 76. Аналогічний висновок викладений у поставі Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі № 127/9918/14-ц. 77. Відшкодування витрат на правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу. 78. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на послуги адвоката, якщо,

Outcome: dismissed