Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-05 00:00:00

У грудні 2023 року позивачка звернулась до суду із позовом до [PERSON] , в якому просила встановити факт їх спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнати спільною сумісною власністю подружжя нерухоме майно, яке складається із п`яти квартир та двох земельних ділянок, та здійснити поділ такого майна по 1/2 частині кожному. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що сторони познайомились у другій половині 2014 року. Вони почали зустрічатися, спільно проводили час та проявляли один до одного почуття. Починаючи з березня 2015 року стали проживати разом у матері позивачки за адресою [ADDRESS] . Під час такого проживання сторони мешкали в одній кімнаті, мали спільний побут, бюджет, певні права та обов`язки, які притаманні подружжю. Рідні, друзі та знайомі сприймали їх як подружжя з усіма відповідними наслідками. [INFO] у сторін народився спільний син - [PERSON] , [INFO] році - народилась спільна дочка [PERSON] . Позивачка доглядала за дітьми, перебуваючи у декретній відпустці, займалась сімейним побутом, а відповідач - працював, сплачував комунальні платежі, купував необхідні дітям одяг, речі, продукти харчування, тощо, грався з дітьми у вільний від роботи час. Таким чином, сторони проживали однією сім`єю без укладення шлюбу, мали спільний побут, бюджет, разом виховували і утримували спільних дітей. За цей час, відповідач придбав наступне нерухоме майно: - квартири за адресами: [ADDRESS] ; [ADDRESS] ; [ADDRESS] ; [ADDRESS] ; [ADDRESS] ; земельну ділянку, кадастровий номер: 3223155400:05:037:0040, площею 0,053 га; земельну ділянку, кадастровий номер: 3223155400:05:037:0041, площею 0,1481 га, які реєстрував на власне ім`я. Однак, 19.03.2023 року відповідач [PERSON] виставив позивачку та дітей за двері, припинивши всі відносини із останньою. Після припинення спільного проживання однією сім`єю до березня 2023 року, сторони самостійно не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна подружжя. Зважаючи на те, що майно придбане у період спільного проживання без реєстрації шлюбу та за спільні кошти, воно належить їм, як подружжю на праві спільної сумісної власності, а тому позивачка, з урахуванням інтересі спільних дітей, має намір поділити вищевказане майно, шляхом визнання за нею права власності на 1/2 частину спірного майна, у порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 22.12.2023 року ухвалою судді прийнято позовну заяву, відкрито загальне позовне провадження, призначено у справі підготовче судове засідання. 22.12.2023 року ухвалою судді за заявою представника позивачки [PERSON] - [PERSON] забезпечено позов шляхом накладення арешту на частину спірного майна. 22.01.2024 року представником відповідача подано до суду відзив, в якому останній щодо вимог заперечив, зазначивши наступне. Позивачка та відповідач з березня 2015 року мали лише дружні відносини та проживали окремо один від одного. Додані позивачкою фотографії, які є нібито доказами того, що починаючи з 2015 відповідач з позивачкою мали спільне сумісне життя - ніяким чином не доводять і не підтверджують їх спільне проживання та почуття один до одного, є неналежними та недопустимими, так як ґрунтуються лише на словах позивачки та її припущеннях. У період з грудня 2016 по серпень 2019 року відповідач дійсно проживав із позивачкою в одному помешканні. Виховували разом спільних дітей. Але навіть протягом цього часу сторони не мали спільного побуту, господарства, мали роздільний бюджет. Ночували в різних кімнатах. Відповідач запросив позивачку пожити в своєму помешканні виключно для того, щоб бачити дітей, виховувати та утримувати їх. У згаданий період часу, відповідач часто перебував та ночував у своїх батьків. У зв`язку із тим, що спільне життя у відповідача з позивачкою не склалося, оскільки вони мали різні погляди на сімейне життя, те життя, яке вони мали не було схоже на сімейне, тому було прийнято рішення роз`їхатись. Відтак, з серпня 2019 року сторони припинили спільно проживати. Після припинення стосунків у 2019 році, [PERSON] надав [PERSON] можливість проживати у його квартирі, оскільки хотів бачити дітей та брати участь у їх вихованні. Однак, у березні 2023 року позивачка без його відома забрала дітей та змінила місце проживання. Позивачка не довела та не обґрунтувала факт спільного проживання з відповідачем у період за 2015-2023 роки, н долучила реальних доказів, які б стверджували про спільне проживання сторін як одна сім`я для того, щоб скористатися правом визнання майна спільною сумісною власністю сторін та поділом такого майна. Все майно, яке позивачка вважає спільною сумісною власністю подружжя, придбане відповідачем за його особисті кошти. Перераховане майно придбано у 2015, 2019, 2021 роках, коли сторони азом не проживали. Тому зазначене майно є власністю відповідача. Позивачка не робила жодних внесків у придбанні (набуття) майна відповідача. Відповідач мав високий дохід, високі показники господарської діяльності, саме його особистої, не спільної з позивачкою, тому мав змогу придбати спірне майно. Тому вважає таке майно його особистою приватною власністю, бо куплене за його особисті кошти, а відтак, поділу воно не підлягає. 23.02.2024 року ухвалою суду заяву представника позивачки [PERSON] - [PERSON] про відвід судді залишено без задоволення. 05.03.2024 року представником позивачки [PERSON] - [PERSON] подано відповідь на відзив, в якому останній зазначив, що відповідач по справі у відзиві сам собі суперечить, то визначаючи частково факт спільного проживання, то заперечуючи очевидне. 05.03.2024 року представником позивачки [PERSON] - [PERSON] подано заяву про зміну предмету позову, в якій з урахуванням судової практики, просив визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності у рівних частках по 1/2 частині за кожним, на наступне майно: квартири за адресами: [ADDRESS] ; [ADDRESS] ; [ADDRESS] ; [ADDRESS] ; [ADDRESS] ; земельну ділянку, кадастровий номер: 3223155400:05:037:0040, площею 0,053 га; земельну ділянку, кадастровий номер: 3223155400:05:037:0041, площею 0,1481 га. Вказав, що даний спосіб вирішення спору буде ефективним для відновлення порушених прав позивачки. 25.03.2024 року представником відповідача [PERSON] - [PERSON] подано до суду заперечення на відповідь на відзив. 28.03.2024 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивачки [PERSON] позовні вимоги підтримав просив задовольнити. Позивачка [PERSON] у судовому засіданні допитана як свідок під присягою підтвердила обґрунтування позовних вимог та виклала суть спору і хронологію обставин справи. Зазначила, що відповідач щодня йшов на роботу та повертався щовечора додому, допомагав по господарству, у будинку, тощо. Окрім того, щоб у відповідача не складалося враження, що вона весь час буде на його утриманні, вона після народження дитини через незначний час вийшла на роботу. У судовому засіданні представник відповідача та відповідач щодо позовних вимог заперечили, просили відмовити. На думку відповідача стосунки із позивачкою не носили характер сімейних, вони мали різний бюджет, ним надавалися гроші виключно на підтримку дітей. Майно придбане ним в період, який зазначається в позові, виключно за особисті кошти. На користь його аргументів свідчить укладений між ними договір купівлі-продажу автомобіля та договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений позивачкою, в якому вона стверджувала, що не перебуває в фактичних шлюбних відносинах. В судовому засіданні були допитані свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Суд, заслухавши учасників процесу, свідків, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. По справі встановлені наступні фактичні обставини. Позивачка в первісних позовних вимогах просила суд встановити факт її проживання з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 01 березня 2015 року по 19 березня 2023 року. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо . Статтею 3 Конституції України встановлено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Статтею 8 Конституції України закріплено дію принципу верховенства права, як фундаментального принципу судової влади. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право звертатися за захистом своїх прав до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно п.5 ч.1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Шлюб це сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Шлюб це добровільний, рівноправний союз, спільність чоловіка та жінки, спрямований на створення сім`ї. Пунктом 21 Постанову Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що при розгляді справ щодо встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу необхідно керуватися правилами ч.2 ст. 3 СК України: «сім`ю складають особи, що спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки». Загальна декларація прав людини у ч. 2 ст. 16 містить положення, за яким шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються, а за ст. 23 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, жоден шлюб не може бути укладений без вільної і цілковитої згоди тих, що одружуються. За аналогією можливо зробити висновок, що й подальше існування сім`ї як добровільного союзу у разі відсутності добровільної згоди чоловіка чи жінки на такий союз сім`ю шлюб, не може мати місце, а також, приймаючи бажання й право одного з них розірвати шлюб не може бути незаконно порушене або одного з подружжя не можливо насильно, без його волі змусити перебувати у таких зареєстрованих як шлюб відносинах. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу, тобто наявність вільної згоди, - це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання. За ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї. Відповідно до Хартії прав сім`ї, сім`я це щось більше, ніж просто правова, суспільна чи економічна одиниця, це спільнота любові і солідарності, це те місце, де зустрічаються різні покоління і допомагають один одному зростати у людській мудрості та узгоджувати індивідуальні права з іншими вимогами суспільного життя. Незважаючи на законодавчу фетишизацію шлюбу, соціальний престиж цієї форми організації сімейного життя жінки та чоловіка, підтримку з боку канонічного права реально, попри невизнання та утиски, існує інша форма організації сім`ї жінки та чоловіка «фактичний шлюб», або конкубінат. Конкубінат це тривала, відкрита та стійка спільність чоловіка та жінки. Альтернативою шлюбу є конкубінат, тобто фактичне спільне проживання жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу. Жінка та чоловік мають на це право і відповідно право на повагу до свого вибору з боку держави та суспільства. Європейський суд з прав людини зауважив, що відносини де-факто, як і відносини, що ґрунтуються на шлюбі, можуть вважатися сімейним життям, а тому мають право на захист, незважаючи на те, що їх зв`язок існує поза шлюбом. Конституційне право на особисту свободу дає підстави для висновку про те, що людина має право сама вибирати форму організації свого сімейного життя. Закон не може їй цього диктувати, як і того, з ким людина має проживати однією сім`єю. У сторін [INFO] народився син [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , та [INFO] народилась дочка [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . При цьому сторонами в судовому засіданні підтверджено, що перша спільна дитина син [PERSON] народився в результаті штучного запліднення, що суд розцінює, як свідомий вибір чоловіка та жінки мати спільних дітей, який вимагає докладання зусиль щодо проходження медичних обстежень та оформлення іншої медичної документації. Свідок [PERSON] підтвердила у суді, що мешкала по сусідству та орієнтовно з 2016 по 2020 роки поруч з нею проживали [PERSON] і [PERSON] , які жили дуже добре, мирно, на її думку це була зразкова та гарна сім`я, вони разом виховували дітей, [PERSON] постійно грався з дітьми, вони мали авто, трактор, автобус та вантажний автомобіль КРАЗ чи КАМАЗ. Вона як сусідка не може сказати про них нічого поганого, а вже про придбання ними нерухомого майна сказати нічого не змогла, бо ця інформація їй невідома. Свідок [PERSON] повідомила суду, що її чоловік є хрещеним батьком [PERSON] , [INFO] , та відповідно є кумом сторін у справі. Вона знає, що [PERSON] і [PERSON] жили спільно десь приблизно з 2014-2015 року по 2023 роки, спочатку у мами [PERSON] , а пізніше у квартирі, яка належить [PERSON] . Вони, як куми постійно відвідували сім`ю [PERSON] і [PERSON] , часто бували у гостях, і у них не виникало жодних питань, що вони є подружжям, оскільки усі обставини спільного проживання сторін вказували на це. Свідок [PERSON] повідомила суд, що познайомилася з [PERSON] і [PERSON] десь у 2022 році, коли стали дружити їх сини та ходили один до одного в гості чи гратися. Це приблизно кінець 2022 року. У лютому її син був запрошений на день народження до [PERSON] - сина [PERSON] та [PERSON] , а вже в березні [PERSON] говорив їй та її синові, що їх папа вигнав з квартири і вони переїхали. Також повідомила, що з дітьми часто була бабуся - мама [PERSON] , оскільки [PERSON] та [PERSON] були на роботах. Також бачила і [PERSON] на майданчику з дітьми. Останнім часом вона помічала, що у [PERSON] і [PERSON] були не дуже близькі стосунки. Свідок [PERSON] повідомила суду, що знає [PERSON] ще зі школи - зараз вони є кумами, а вона є хрещеною мамою доньки [PERSON] . Тісно почали спілкуватися з 2021 року. Може з упевненістю сказати, що у сторін все було як у звичайної нормальної сім`ї, діти, побут, тощо. Однак після початку війни вони стали дещо менше спілкуватися, бо в кожного були власні життєві питання і проблеми, а пізніше вона дізналася, що [PERSON] і [PERSON] розійшлися. Окрім цього доказами проживання однією сім`єю сторін є безпосередньо визнання відповідачем [PERSON] цієї обставини в позові до Обухівського районного суду Київської області від 18.05.2023 року про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дітей та визнання способів участі батька у вихованні дітей, де він зазначає, що з 2016 року по 2019 рік проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Аналізуючи показання відповідача суд приходить до висновку, що ним заперечується не стільки факт спільного проживання однією сім`єю, скільки не визнається наявність між ним та [PERSON] гармонійних та стабільних відносин, які притаманні шлюбу, як союзу, люблячих людей. Так, на його думку позивачка в період їхніх відносин постійно вдавалася до брехні, якихось сумнівних правочинів із нерухомістю, викривляла обставини, не могла пояснити шляхи витрачання коштів, не віддавала йому позичені гроші, маніпулювала інтимною близькістю, чим створила ситуацію тотальної недовіри до неї з його боку і зруйнувала їхні стосунки. Проте, підсумовуючи викладене відповідачем, суд констатує, що складні та конфліктні стосунки між чоловіком та жінкою не можуть свідчити про відсутність факту проживання однією сім`єю за наявності інших ознак сім`ї, як то спільність проживання і побуту, наявність взаємних прав та обов`язків, ведення спільного господарства, взаємна матеріальна підтримка та ін. Проте суд вважає недоведеним позивачкою весь період, зазначений нею в позові, а саме з березня 2015 року по 19 березня 2023 року. Суд із сумнівом ставиться до показів свідка [PERSON] , яка вказала на приблизний період початку сімейних відносин між сторонами, починаючи з 2014 року, оскільки навіть позивачка зазначає про початок відносин з 2015 року. І сам відповідач не заперечує цей факт, і більшість свідків можуть підтвердити, що сторони почали проживали не раніше 2016 року, суд також враховує момент запліднення позивачкою першою дитиною травень - червень 2016 року. Слід окремо оцінити доказ з боку відповідача, а саме Договір купівлі-продажу квартири від 17.10.2019 року № 4922, в якому [PERSON] , відчужуючи нерухоме майно, стверджує, що станом на 12 квітня 2018 року, на момент набуття права власності на квартиру, яка є предметом цього договору, у зареєстрованому шлюбі не перебувала, однією сім`єю з особами якими мала б право укласти шлюб не проживала. Вказане твердження позивачки свідчить про недобросовісність її поведінки відносно відповідача, проте із врахуванням наявних в цій справі доказів, не може спростувати факт проживання однією сім`єю із [PERSON] у конкретний період часу. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 20 березня 2023 року у справі № 372/3321/19 (провадження № 61-10538св22) належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. З наведеного вище суд вважає за можливе встановити факт проживання однією сім`єю позивачки з відповідачем з весни 2016 року по березень 2023 року. Відповідно до правої позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду у справі №645/1601/16-ц від 24.06.2020 року проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, вбачається що на ім`я відповідача [PERSON] зареєстровано наступні об`єкти нерухомого майна: - квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 43,7 кв. м., житловою площею 16,6 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2768842832120, номер відомостей про речове право: 51080132, на підставі договору купівлі-продажу майнових прав від 19.07.2021 року, № Д-МП-9/7; - квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 43,5 кв. м., житловою площею 16,6 кв. м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2768835932120, номер відомостей про речове право: 51079945, на підставі договору купівлі-продажу майнових прав від 19.07.2021 року. № Д-МП-9/1; - квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 48,5 кв. м., житловою площею 17,6 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2387504332116, номер відомостей про речове право: 42544496, на підставі договору купівлі-продажу майнових прав від 19.08.2019 року, № Д-МП-8/7; - квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 42,3 кв.м., житловою площею 17,1 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1579656532116, номер відомостей про речове право: 30252299, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 12.02.2019 року, № 346 (приватний нотаріус Семенченко В.І.); - квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 58,1 кв. м., житловою площею 29,3 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 758131532231, номер відомостей про речове право: 11741461. зареєстроване право власності 29.09.2015 року; - земельна ділянка, кадастровий номер: 3223155400:05:037:0040, площею 0,053 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1872950632231, номер відомостей про речове право: 32407695, на підставі договору про поділ нерухомого майна, земельної ділянки, яка є у спільній частковій власності, серія та номер: 1636 від 29.05.2019; - земельна ділянка, кадастровий номер: 3223155400:05:037:0041, площею 0,1481 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1872703732231, номер відомостей про речове право: 32403199, на підставі договору про поділ нерухомого майна, земельної ділянки, яка є у спільній частковій власності, серія та номер: 1634 від 29.05.2019 року. Вказане вище майно було зареєстроване на [PERSON] , який виступав Покупцем, що мало наслідком здійснення реєстрації права власності на квартири та земельні ділянки на його ім`я. Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною, визначеною законом підставою для виникнення у них прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Таким чином, при застосуванні ст. 74 СК України необхідно виходити з того, що вказана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Як вбачається із матеріалів справи, право власності: - 19.07.2021 року на квартиру за адресою [ADDRESS] . загальною площею 43,7 кв. м., житловою площею 16,6 кв. м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2768842832120, номер відомостей про речове право: 51080132, набуто відповідачем на підставі договору купівлі-продажу майнових прав від 19.07.2021 року, №№ Д-МП-9/7; - 19.07.2021 року на квартиру за адресою [ADDRESS] , загальною площею 43,5 кв.м., житловою площею 16,6 кв. м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2768835932120, номер відомостей про речове право 51079945, набуто відповідачем на підставі договору купівлі-продажу майнових прав від 19.07.2021 року, № Д-МП-9/1; - 19.08.2019 року на квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 48,5 кв. м., житловою площею 17,6 кв. м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2387504332116, номер відомостей про речове право: 42544496, набуто відповідачем на підставі на підставі договору купівлі-продажу майнових прав від 19.08.2019 року, № Д-МП-8/7; - 12.02.2019 року на квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 42,3 кв. м., житловою площею 17,1 кв. м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1579656532116, номер відомостей про речове право: 30252299, набуто відповідачем на підставі договору купівлі-продажу майнових прав від 12.02.2019 року, № 346 (приватний нотаріус Семенченко В.Г); - 29.05.2019 року на земельну ділянку, кадастровий номер: 3223155400:05:037:0040, площею 0,053 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1872950632231, номер відомостей про речове право: 32407695, набуто відповідачем на підставі договору про поділ нерухомого майна, земельної ділянки, яка є у спільній частковій власності, серія та номер: 1636 від 29.05.2019 року; - 29.05.2019 року на земельну ділянку, кадастровий номер: 3223155400:05:037:0041, площею 0,1481 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1872703732231, номер відомостей про речове право: 32403199, набуто відповідачем на підставі договору про поділ нерухомого майна, земельної ділянки, яка є у спільній частковій власності, серія та номер: 1634 від 29.05.2019 року. Отже, вказане майно набуто відповідачем під час встановленого судом періоду проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу із позивачкою [PERSON] з 2016 року по 2023 роки. Статтею 74 СК України передбачено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 3 ст. 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.1 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Приймаючи до уваги вищевикладене, суд вважає, що квартиру за адресою [ADDRESS] , загальною площею 43,7 кв.м., житловою площею 16,6 кв.м.; квартиру за адресою [ADDRESS] , загальною площею 43,5 кв.м., житловою площею 16,6 кв.м.; квартиру за адресою [ADDRESS] , загальною площею 48,5 кв.м., житловою площею 17,6 кв.м.; квартиру за адресою [ADDRESS] , загальною площею 42,3 кв.м., житловою площею 17,1 кв.м.; земельну ділянку, кадастровий номер 3223155400:05:037:0040, площею 0,053 га; земельну ділянку, кадастровий номер 3223155400:05:037:0041, площею 0,1481 га, слід визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , оскільки вказане майно придбане на під час спільного проживання цих осіб однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнати за сторонами право власності по 1/2 частині вказаного майна кожному. Щодо квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 58,1 кв. м., житловою площею 29,3 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 758131532231, номер відомостей про речове право: 11741461, зареєстроване право власності 29.09.2015 року, суд зазначає таке. Набуття права власності на зазначену квартиру передбачено Договором купівлі-продажу майнових прав № АО 2/4/2/92 від 31 жовтня 2014 року. Згідно цього Договору продавець ОБСЛУГОВУЮЧИЙ КООПЕРАТИВ «ЖИТЛОВО-БУДІВЕЛЬНИЙ КООПЕРАТИВ «НАДІЯ», в особі голови [PERSON] , продав, а покупець [PERSON] придбав майнові права на об`єкт нерухомості номер 92 (дев`яносто два) загальною площею 56,41 кв.м., житловою площею 29,26 кв.м., яка складається з 2 (двух) кімнат та розташованої на 2 (другому) поверсі за адресою: [ADDRESS] . Актом № ДО 24/2/92 прийому передачі об`єкта нерухомого майна від 30 липня 2015 року передано майно відповідачу. Договором купівлі-продажу деривативу № АО. 2/4/2/92 від 10 жовтня 2014 року укладеного між ТОВ «Рубікон Інвест» (продавець) та [PERSON] (покупець), зареєстрованого Товарною біржею УТБ «Контрактовий дім УМВБ» від 30 жовтня 2014 року, передбачено, що продавець зобов`язується передати покупцеві, а покупець зобов`язуються прийняти й оплатити Дериватив. Квитанцією № 1301/33, платником якої є [PERSON] , вбачається, що останній здійснив операції 06.11.14 на суму 245 383,50 з призначенням платежу «За купівлю деривативу згідно договору купівлі-продажу деривативу за Дог. № 2/4/2/92 від 30.10.2014 р. Квитанцією № 1301/94, платником вкой с [PERSON] , вбачається здійснення операцій 06.11.14 на суму 245 383,50 грн з призначенням платежу «Майнові внески на будівництво житла переказ коштів за майнові права по Договору № 2/4/2/92 від 30.10.2014 р.». Отже, дана квартира була набута одноосібно відповідачем, як встановлено судом на час укладання договору купівлі-продажу майнових прав відповідач та позивачка не проживали однією сім`єю, спільного господарства, побуту та бюджету не мали. Квартира була придбана за власні кошти відповідача, тому вважається приватною власністю останнього. Таким чином, позовна вимога в цій частина задоволенню не підлягає. Отже, позов підлягає частковому задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: partial