Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-30 00:00:00

У квітні 2024 року до Жовтневого районного суду м. Харкова надійшла позовна заява [PERSON] , в особі свого представника адвоката Гофельд Ганни Сергіївни, до [PERSON] про розірвання шлюбу, згідно якої просила суд розірвати шлюб, який був зареєстрований 10 лютого 2018 року, засвідчений за номером в офісі реєстратора, Е1 1/3 Урядові палати, Малігаватте, округ Коломбо, Шрі-Ланка, свідоцтво про шлюб № [NUMBER] від 23.02.2018. В обґрунтування позову представник позивача посилається на те, що 10 лютого 2018 року між сторонами було укладено шлюб. Від шлюбу сторони мають спільних дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Зазначила, що останнім часом шлюбні відносини сторін погіршились, підтримувати сімейні стосунки вкрай важко, у сторін зникло взаєморозуміння, взаємоповага, має місце розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов?язки. Сторони спільно не проживають. Втрачено почуття любові та поваги один до одного. Фактично шлюбні відносини припинені, шлюб вичерпав себе. Вказані обставини і вимусили звернутися до суду з зазначеною позовною заявою. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 травня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Призначено судове засідання. Позивач та її представник, в судове засідання не з`явились, надали до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечували. Відповідач по справі в судове засідання не з`явився, про день, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, причина неявки суду не відома. Клопотання про відкладення справи до суду не надходили. Відзив на позовну заяву до суду також не надходив. У зв`язку з цим, суд, згідно вимогам ч. 4 ст. 223 та ст. ст. 280, 281 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, проти чого не заперечувала позивач по справі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть учать у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Статтею 58 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умовами додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу. Статтею 13 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Відповідно до статті 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Подружжя, яке немає спільного особистого закону, може обрати право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, якщо подружжя не має спільного місця проживання або якщо особистий закон жодного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання. Вибір права згідно з частиною другою цієї статті обмежений лише правом особистого закону одного з подружжя без застосування частини другої статті 16 цього Закону. Угода про вибір права припиняється, якщо особистий закон подружжя стає спільним. Зі змісту наведеної норми можна дійти висновку, що якщо подружжя, що є громадянами різних держав, спільно проживали на території України і на час розірвання шлюбу хоча б один з них продовжує проживати на її території, то розірвання шлюбу здійснюється за законодавством України. У випадку відсутності такої ситуації - правові наслідки шлюбу визначаються правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Судом встановлено, що [PERSON] до [PERSON] 10 лютого 2018 року зареєстрували шлюб, засвідчений за номером в офісі реєстратора, Е1 1/3 Урядові палати, Малігаватте, округ Коломбо, Шрі-Ланка, свідоцтво про шлюб № [NUMBER] від 23.02.2018 (а.с. 30-31, 32-34). Як вбачається з матеріалів справи позивач [PERSON] є громадянкою України, яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] є громадянином Шрі-Ланки (а.с. 7-8, 9). Згідно відповіді Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, [PERSON] , [INFO] значиться зареєстрованим 24.12.2020 за адресою: [ADDRESS] (а.с. 23). Враховуючи те, що останнє спільне місце проживання [PERSON] та [PERSON] як подружжя було в Україні, як позивач, так і відповідач проживають на даний час в Україні, де мають постійне місце проживання, суд вважає за необхідне до даних правовідносин при вирішення справи про розірвання шлюбу застосувати право України. Так, від шлюбу сторони мають дітей: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини, реєстраційний номер [NUMBER] , дата видачі 18 жовтня 2018 року, місто видачі Абу-Дабі та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини, реєстраційний номер [NUMBER] , дата видачі 19 березня 2020 року, місто видачі Абу-Дабі (а.с. 11-14). Як зазначає представник позивача, сторони спільно не проживають, втрачено почуття любові та поваги один до одного. Фактично шлюбні відносини припинені, шлюб вичерпав себе. Статтею 51 Конституції України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до статті 24 СК України шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами третьою, четвертою статті 56 СК Українипередбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до частини першої статті 110, статті 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу. Під час судового розгляду судом з`ясовані причини розірвання шлюбу, фактичні взаємини подружжя, члени якого проживають окремо, подружні стосунки не підтримують. Враховуючи наведене, з`ясувавши причини розірвання шлюбу, фактичні взаємини подружжя, дослідивши письмові докази, суд вважає подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї неможливим, оскільки це може зашкодити інтересам позивача, їх малолітніх дітей та відповідача, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. З огляду на викладене, шлюб підлягає розірванню, а позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбузадоволенню. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір. На підставі викладеного та

Outcome: approved