Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-07 00:00:00

У грудні 2023 [PERSON] звернувся до Октябрського районного суду м. Полтави з позовом до відповідача відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції про закриття виконавчого провадження та зняття арешту з майна. Позовна заява обґрунтована тим, що Оболонським районним судом м. Києва 31 серпня 2016 року було видано виконавчий лист №2/756/11/15, на підставі якого державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Полтава Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Кучик А.Ю. 08.12.2017 року було відкрите виконавче провадження [NUMBER], відповідно до якого його борг перед ПАТ «Дельта -Банк» становить 1 356 394,43 грн.. Відповідно до вказаного виконавчого провадження [NUMBER] на його рахунки та майно було накладено арешт. Вказував, що між ним та ПАТ «Дельта - Банк» був досягнутий компроміс, і він самостійно викупив власний борг у розмірі 1 356 394,43 грн. за іншу, значно менше суму. ПАТ «Дельта - Банк», як стягував у виконавчому провадженні відізвав свої фінансові вимоги до [PERSON] відповідно до заяви від 22.07.2019 року, у якій стягувач заявляє повернути виконавчий документ без подальшого виконання у відповідності до п.1 ч.1 ст.37 ЗУ «Про виконавче провадження». 01.08.2019 року по ВП [NUMBER] старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління виконавчої служби м. Полтави Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Ніколенком С.В. було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу та виведення виконавчого збору в окреме провадження. Посилався на те, що 01.08.2019 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби м. Полтави Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Ніколенком С.В. видано постанову про стягнення із [PERSON] виконавчого збору у розмірі 135 639,44 грн.. У подальшому, 02.08.2019 року, на підставі вказаного виконавчого провадження [NUMBER] від 01.08.2019 року було відкрито ще одне виконавче провадження [NUMBER] про стягнення із [PERSON] виконавчого збору у розмірі 135 639, 44 грн.. Постанови про стягнення із [PERSON] виконавчого збору у розмірі 135 639,44 грн. відповідно до ВП [NUMBER] від 01.08.2019 року та відповідно до ВП [NUMBER] від 02.08.2019 року видані на момент відсутності претензій у стягувача до боржника, а не відповідно до ст.27 ЗУ «Про виконавче провадження» при відкритті ВП [NUMBER], а тому така постанова є неправомірною та прямо суперечить вказаним законодавчим нормам та порушує його цивільні права. Вказував, що 06.11.2023 року він особисто звертався з письмовою заявою про закриття ВП [NUMBER] та зняття арештів з його майна до начальника ВПВР у Полтавській області СМУ Міністерства юстиції. 09.11.2023 року начальник ВПВР у Полтавській області СМУ Міністерства юстиції М.Лукмасло надав йому письмову відповідь, в якій повідомив його про те, що станом на 09.11.2023 року виконавчий збір у сумі 135 639,44 грн.. по постанові з ВП [NUMBER] з примусового виконання ВП [NUMBER] ним не сплачено. Зазначив, що виконавцем було порушено процедуру винесення постанови про стягнення виконавчого збору відповідно до ст. 27 ЗУ «Про виконавче провадження» та пропущено строки для винесення зазначеної постанови, так як на час винесення постанови по ВП [NUMBER] від 01.08.2019 року та постанови по ВП [NUMBER] від 02.08.2019 у стягувача ПАТ «Дельта - Банк» були відсутні будь - які фінансові претензії до нього, тому, виконавець не мав правомірних та законних підставі виносити вказані постанови та стягувати з нього виконавчий збір. Просив суд закрити виконавче провадження [NUMBER] від 02 серпня 2019 року, відповідно до якого було накладено обтяження у виді арешту нерухомого майна [PERSON] та зняти арешт з майна [PERSON] .. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 26.12.2023 року позовну заяву [PERSON] до відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції про закриття виконавчого провадження та зняття арешту з майна передано за підсудністю до Київського районного суду м. Полтави. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 16.02.2024 року у справі відкрито провадження та визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 27.03.2024 року до суду від відповідача відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції надійшов відзив на позовну заяву. Вказував, що на виконанні у відділі станом на 26.03.2024 перебуває зведене виконавче провадження [NUMBER] щодо стягнення з [PERSON] заборгованості на користь фізичних, юридичних осіб та держави, до зведеного виконавчого провадження входить, у тому числі виконавче провадження [NUMBER] з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору [NUMBER] від 01.08.2019 виданої ВПВР УДВС ГТУЮ у Полтавській області про стягнення з [PERSON] на користь держави виконавчого збору у сумі 135 639,44 грн.. Постанова про відкриття виконавчого провадження від 02.08.2019. Станом на 26.03.2024 заборгованість по вказаним виконавчим провадженням не сплачено. Вказував, що на виконанні у відділу перебувало виконавче провадження [NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа Оболонського районного суду м. Києва 2/756/11/15 від 31.08.2016, за яким необхідно стягнути з [PERSON] на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість у сумі 1 356 394,43 грн.. 08.12.2017 державним виконавцем Октябрського ВДВС м. Полтава винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. З метою виконання рішення суду на все рухоме і нерухоме майно боржника накладено арешт. У подальшому постановою заступника начальника ГТУЮ з питань ДВС - начальника УДВС ГТУЮ у Полтавській області від 28.03.2019 виконавче провадження передано на виконання до ВПВР УДВС ГТУЮ у Полтавській області в межах зведеного виконавчого провадження. У процесі виконання рішення суду від стягувача надійшла заява про повернення виконавчого документу без подальшого виконання. У зв`язку з даними обставинами 01.08.2019 державним виконавцем у відповідності до вимог ст.27 ЗУ «Про виконавче провадження» винесено постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 135 639,44 грн. та у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.37 винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу. Посилався на те, що постанова про стягнення з боржника виконавчого збору [NUMBER] винесена державним виконавцем 01.08.2019, відповідає всім вимогам до виконавчого документа. 02.09.2019 державним виконавцем відкрито виконавче провадження [NUMBER] з примусового виконання постанови державного виконавця відділу примусового виконання рішень [NUMBER] від 01.08.2019 про стягнення з [PERSON] на користь держави виконавчого збору у розмірі 135 639,44 грн.. Отже, станом на 26.03.2024 у відділі відсутні правові та законні підстави для закінчення виконавчого провадження [NUMBER] примусового виконання постанови державного виконавця відділу примусового виконання рішень [NUMBER] від 01.08.2019, про стягнення з [PERSON] на користь держави виконавчого збору у сумі 135 639,44 грн.. Просив суд у задоволенні позову відмовити. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач відділ примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції свого представника у судове засідання не направили, попередньо надали до суду заяву про проведення розгляду справи за відсутності їх представника. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши зібрані по справі докази, приходить до таких висновків. Судом встановлено, що у Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області перебувало виконавче провадження [NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа Оболонського районного суду м. Києва 2/756/11/15 від 31.08.2016 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість у сумі 1 356 394,43 грн.. Постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Ніколенка С.В. від 01.08.2019 року, виконавче провадження [NUMBER], виконавчий документ повернуто стягувачу. Із вказаної постанови вбачається, що від стягувача надійшла заява вих..№942/19 від 22.07.2019 про повернення виконавчого документу без подальшого виконання у відповідності до п.1 ч.1 ст.37 ЗУ «Про виконавче провадження». Виконавчий збір у сумі 135639,44 підлягає виведенню в окреме провадження. 01 серпня 2019 року старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Ніколенком С.В. у виконавчому провадженні [NUMBER] винесено постанову про стягнення з [PERSON] на користь Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області виконавчого збору у розмірі 135639,44 грн.. Постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Ніколенка С.В. відкрито виконавче провадження [NUMBER] з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору [NUMBER] виданий 01.08.2019 року ВПВР УДВС ГТУЮ у Полтавській області про стягнення з [PERSON] на користь держави виконавчого збору у розмірі 135 639,44 грн.. Постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Ніколенка С.В. від 02.08.2019 року, у виконавчому провадженні [NUMBER], приєднано виконавче провадження [NUMBER] з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору [NUMBER] про стягнення з [PERSON] виконавчого збору у розмірі 135 639,44 грн. до зведеного виконавчого провадження [NUMBER], яке веде ВПВР УДВС ГТУЮ у Полтавській області. Постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Ніколенка С.В. від 14.12.2020 року, у зведеному виконавчому провадженні з примусового виконання: виконавчого листа №1/554/2/2014 від 06.08.2014 року, виконавчого листа №1-кп/554/83/2013 від 19.02.2014 року, виконавчого листа №554/5502/13-к від 10.07.2015 року, виконавчого листа №1/554/83/2013 від 11.02.2014 року, виконавчого листа №554/5502/13-к від 01.07.2015 року, виконавчого листа №554/5502/13-к від 01.07.2015 року, виконавчого листа №1/554/2/2014 від 01.07.2015 року, виконавчого листа №553/916/14-ц від 08.02.2016 року, постанови №НК388278 від 19.08.2018 року, судового наказу №554/8738/16-ц від 22.06.2017 року, постанови про стягнення виконавчого збору [NUMBER] від 01.08.2019 року, судового наказу №554/5994/18 від 30.05.2019 року, накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику [PERSON] .. Згідно зі ст. 124 Конституції України та ст.ст. 2,18 Цивільного процесуального кодексу України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і виконуються в порядку, визначеному Законом України "Про виконавче провадження". Згідно ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Примусове виконання рішень згідно зі ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів". Закон України «Про виконавче провадження» встановлює саме обов`язок, а не право виконавця, відкрити виконавче провадження та прийняти виконавчий документ до виконання, вживати заходів щодо примусового виконання. Частина 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», передбачає, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Пункт1 частини 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», передбачає, що виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. Згідно ч.4 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). Відповідно до п.1 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа. Частина 1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Відповідно до частини 3 ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом. Згідно статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Згідно п.2 ч.4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника. Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Із урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Крім того, відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Отже, гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно із ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Суд не може підміняти собою суб`єкта владних повноважень щодо реалізації ним власних повноважень, наданих законодавством, оскільки суди не вправі втручатись в повноваження та діяльність суб`єктів владних повноважень, або ж підміняти їх. Така позиція повністю узгоджується як з позицією Верховного суду України, викладеною в постанові Пленуму № 13 від 24.10.2008 року, згідно з якою суд не може підміняти державний орган, приймаючи замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, так і з позицією Європейського суду з прав людини, який неодноразово зазначав, що завдання суду при здійсненні його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи влади держави, і суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою. Отже, суд не має права втручатися в дискреційні повноваження органу виконавчої влади та перебирати на себе її повноваження. Вирішуючи позовні вимоги про закриття виконавчого провадження [NUMBER] від 02 серпня 2019 року, суд виходить з того, що закриття виконавчих проваджень до компетенції суду не належать. Окрім того, як встановлено у судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, позивач звертаючись до суду з вимогами зняти арешт з майна, як на підставу позовних вимог посилається та вказує на те, що постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору є неправомірною та прямо суперечить діючим нормам права. Однак, у встановленому законом порядку постанову державного виконавця про стягнення виконавчого збору та відкриття виконавчого провадження позивач не оскаржував. Дані постанови є чинними. Враховуючи вищевикладені обставини, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про зняття арешту. Приймаючи до уваги вищевикладені обставини, суд, приходить до висновку про безпідставність позовних вимог [PERSON] та про відмову в їх задоволенні в повному обсязі.

Outcome: dismissed