Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-24 00:00:00

Позивач в листопаді 2023 року звернулася до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що 30.08.1989 року Білоцерківським виробничим взуттєвим обєднанням був виданий ордер №104 на право сім`ї у складі 4-х осіб на зайняття двокімнатної квартири [ADDRESS] . Квартира до цього часу не приватизована. В даній квартирі з 1989 року зареєстровані позивач, її брат - третя особа та відповідач - сестра позивача, яка близько 14 років в квартирі не проживає, після укладення шлюбу забрала всі свої речі та переїхала проживати до свого чоловіка в с. Антонів Сквирського району. В 2019 році позивачка зверталася з аналогічним позовом до Білоцерківського міськрайонного суду, проте їй було відмовлено в задоволенні позову. Замок у квартирі було заміно по причині його пошкодження. В процесі попереднього розгляду справи позивачка намагалася надати відповідачці ключ від квартири та запропонувала її приватизувати, на що остання відмовилася. Після ухвалення судового рішення, відповідачка жодного разу до квартири не навідувалася, жодних перешкод у користуванні квартирою їй не чиниться. За таких обставин відповідачка втратила право на користування квартирою, так як понад шість місяців не проживає у ній. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судових справ, вказану справу 13 листопада 2023 року передано на розгляд судді Бебешку М.М. Ухвалою суду від 10 січня 2024 року відмовлено у відкритті провадження у справі, яку скасовано постановою Київського апеляційного суду від 02 травня 2024 року. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судових справ, вказану справу 04 червня 2024 року передано на розгляд судді Бебешку М.М. Ухвалою суду від 06 червня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судовий розгляд у справі на 02 липня 2024 року. Через неявку відповідача в судове засідання, призначене на 02 липня 2024 року, останнє судом відкладено та повторно призначене на 25 липня 2024 року. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд їх задоволити з підстав, викладених у позові. Позивач, та відповідач в судове засідання повторно не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися судом в установлено законом порядку. Третя особа в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задоволити. Додатково пояснив, що відповідач не бажає знятися з реєстрації, оплачувати комунальні послуги та займатися приватизацією квартири, чим перешкоджає позивачу у справі. Зі слів позивача йому відомо, що остання намагалася віддати ключі від спірної квартири відповідачці, проте остання відмовилася їх брати. З грудня 2023 року позивачка зі своїм сином проживають закордоном у Нідерландах, позивачка працює різноробочою, проживає з сином у гуртожитку та не має фінансової можливості приїжджати в Україну. Допитана в якості свідка [PERSON] показала суду, що вона проживає в одному житловому будинку зі сторонами у справі. У спірній квартирі проживає третя особа [PERSON] , відповідач [PERSON] не проживає у квартирі близько 15 років, зі слів [PERSON] вона знає, що відповідач вийшла заміж та проживає у Сквирському районі в селі Антонів. Позивачка Майя в грудні 2023 року виїхала з дитиною закордон і в спірній квартирі не проживає. Допитаний в якості свідка [PERSON] показав, що проживає в одному житловому будинку зі сторонами. У квартирі [ADDRESS] проживає [PERSON] , та його сестра [PERSON] близько 16 років у даній квартирі не проживає. [PERSON] , яка є позивачем у справі, перед новим роком виїхала закордон та проживає з дітьми в Нідерландах. Він знає, що [PERSON] з [PERSON] раніше сварилися між собою. Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України - суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких умов суд, відповідно до вимог статті 281 ЦПК України постановляє ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне: Білоцерківським виробничим взуттєвим об`єднанням 30.08.1989 року був виданий ордер №104 на зайняття [PERSON] кімнати № 1 в сімейному гуртожитку Білоцерківського виробничого взуттєвого обєднання в будинку [ADDRESS] . В ордері зазначений склад сім`ї: [PERSON] - дочка; [PERSON] - син; [PERSON] - дочка; [PERSON] - дочка. Згідно витягу з реєстру Білоцерківської міської територіальної громади від 26 жовтня 2023 року за адресою: [ADDRESS] зареєстровано 4 особи: 1) [PERSON] , 2) [PERSON] ; 3) [PERSON] ; 4) [PERSON] . Комунальним підприємством Білоцерківської міської ради Служба приватизації державного житлового фонду надано інформацію, згідно з якою станом на 04 жовтня 2023 року даних щодо приватизації квартири [ADDRESS] , немає. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 квітня 2019 року у справі № 357/13674/18 в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - кімнатою [ADDRESS] відмовлено. Рішення суду обґрунтовано тим, що відповідачка не втратила інтересу до користування спірною квартирою та для неї чинилися перешкоди в користуванні даною квартирою через заміну замків на вхідних дверях та відсутність доступу до житлового приміщення. Довідкою старости Сквирської міської ради від 23 жовтня 2023 року зазначнео, що [PERSON] , проживає без реєстрації за адресою: [ADDRESS] , з 24.02.2022 року по теперішній час. При вирішенні справи суд виходить з наступного: Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних, або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Так, згідно ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Згідно зі ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно зі ст.163 ЖК України, у разі тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Звертаючичись до суду, належних доказів на підтвердження факту не проживання відповідачки в квартирі за адресою: [ADDRESS] , позивачем суду не надано. Також позивачкою не надано доказів того, що після ухвалення рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 квітня 2019 року та набрання ним законної сили, позивачка надала ключі відповідачці для можливості користування спірною квартирою та перестала чинити перешкоди останній в її користуванні. Позивачкою не надано доказів наявності у відповідачки на праві приватної власності іншого нерухомого майна, у якому остання могла би зареєструвати місце свого проживання. Згідно статті 47 Конституції України - кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до вимог статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини - кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майно. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції передбачає кожній особі гарантії, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16) та в постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Водночас у статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються всупереч призначенню цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. У статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. У статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Дійсна сутність позовних вимог про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору. Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК України вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла. Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування цим житлом. Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17-ц (провадження № 14-64цс20). Отже, при вирішенні справи за наявності передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до її житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Тобто будь-яке виселення або позбавлення права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку. Відповідно до статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (частина перша статті 402 ЦК України). Право користування чужим майном може бути визначено й щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). У статті 406 ЦК України внормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до частини четвертої статті 3 СК України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з частиною першою статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, що перебуває у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. На підставі статей 383, 391 ЦК України та статей 150, 156 в поєднанні зі статтею 64 ЖК України можна дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо від будь-яких осіб, в тому числі тих, які не є і не були членами його сім`ї. Згідно з правовим висновком, який міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20), сам по собі факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє колишнього члена сім`ї власника житла права користування займаним приміщенням. Суд зазначає, що відповідачка будучи рідною сестрою позивачки, вселились до спірного житла зі згоди власника житла, іншого житла відповідачка на праві приватної власності не мають, а тому немає правових підстав для визнання відповідчки такою, що втратила право користуватися спірним житлом. Правова позиція у подібних за змістом правовідносинах висловлена у постанові Верховного Суду від 10 червня 2024 року у справі № 757/45618/20-ц. Суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів наявності у відповідачки на праві власності іншого нерухомого майна, у якому остання мала би можливість зареєструвати місце свого проживання. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 16 квітня 2019 року відмовлено позивачці у задоволенні аналогічного позову до відповідачки з підстав наявності у відповідачки перешкод у користуванні квартирою через зміну ключів та ненадання доступу до квартири, а на час розгляду справи, стороною позивача не доведено обставин, які змінилася у справі, зокрема, щодо вручення відповідачці ключів від спірної квартири та надання можливості останній користуватися даною квартирою. Також суд звертає увагу на тому, що сама позивачка з грудня 2023 року з дитиною проживає та працює закордоном в Нідерландах, та не навідується до спірної квартири. Відповідно до частини першої-другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України - судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог, судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed