Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-12 00:00:00

07 травня 2024 року позивач звернулася до Приморського районного суду м.Одеси з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, що зареєстрований 24 квітня 2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 221, Серія [NUMBER] , та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи від дня подання позову і до досягнення дитиною повноліття. Вказує на те, що на протязі останніх років сімейне життя та взаємовідносини між нами поступово погіршувалися, стали різні погляди на майбутнє, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. З лютого 2023 року ведення спільного господарства та сумісне проживання припинено. Зазначає, що від шлюбу вони мають одну неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] , який після розірвання шлюбу буде проживати з позивачем та знаходитися на її утриманні. Позивач вважає, що примирення з відповідачем є неможливим, а подальше збереження шлюбу є недоцільним та суперечить її інтересам, тому просить суд, шлюб, зареєстрований 24 квітня 2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 221, Серія [NUMBER] , між [PERSON] та [PERSON] розірвати, після розірвання залишити позивачці шлюбне прізвище « [PERSON] ». А також просить стягувати з [PERSON] , [INFO] , аліменти на її користь, на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] в мінімальному розмірі, визначеному чинним законодавством України. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14\~травня 2024\~року було відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. У судові засідання учасники процесу не з`явились. Учасникам надсилалися судові повістки та розміщено оголошення на сайті суду. В позовній заяві позивачка просила проводити розгляд справи без її участі та не заперечувала проти винесення судом заочного рішення. Крім того, 10 червня 2024 року від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи без її участі та без участі позивача, в якій зазначено, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просять позов задовольнити. Судова повістка, направлена відповідачу повернулася до суду з відміткою про отримання, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Крім того, згідно довідки по доставку повідомлення у додаток «Viber» судова повістка щодо призначення розгляду справи на 13.08.2024 року [PERSON] на його номер телефону доставлена 29.07.2024 року. Відповідач в судові засідання не з`явився, причини неявки не повідомив, відзив не надав. Відповідачем відзив не поданий, поважності причин його не подачі відповідач суду не повідомив, тому відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Судом справа розглянута за відсутності сторін на підставі наявних в матеріалах справи доказів в заочному порядку відповідно до положень ст. 281 ЦПК України. Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, з огляду на неявку всіх учасників справи, не здійснювалось. Згідно до п. 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Ухвала суду про відкриття провадження у даній справі розмішена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Приморського районного суду м. Одеси, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення та загальновідомою. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Тому, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, на підставі наявних у справі письмових доказів, та за згодою позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, вивчивши та дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Згідно зі ст. 110, 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Тоді суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя і постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Статтею 113 Сімейного кодексу України передбачено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Судом встановлено, що сторони спору перебувають у шлюбі, зареєстрованому 24 квітня 2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 221, Серія [NUMBER] . Позовні вимоги мотивовані тим, що шлюбні відносини між подружжям припинено, спільне господарство не ведеться з лютого 2023 року, примирення позивачка вважає неможливим, збереження шлюбу недоречним та таким, що суперечить її інтересам. Від шлюбу у сторін є неповнолітня дітина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження від 08.07.2009 року, серії [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, яка наразі проживає з матір`ю. Загальна декларація прав людини у ч. 2 ст. 16 містить положення, за яким шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються, а за ст. 23 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, жоден шлюб не може бути укладений без вільної і цілковитої згоди тих, що одружуються. За аналогією можливо зробити висновок, що й подальше існування сім`ї як добровільного союзу у разі відсутності добровільної згоди чоловіка чи жінки на такий союз - сім`ю - шлюб, не може мати місце, а також, приймаючи бажання й право одного з них розірвати шлюб не може бути незаконно порушене або одного з подружжя не можливо насильно, без його волі змусити перебувати у таких зареєстрованих як шлюб відносинах. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу, тобто наявність вільної згоди, - це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання. Відповідно до ст. 51 Конституції України та ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. За ч. 3 ст. 109 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Як роз`яснено у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їхніх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. З урахуванням викладеного, суд вважає, що між сторонами склалися відносини, при яких збереження сім`ї неможливо, позивач наполягає на розірванні шлюбу, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б її інтересам, як це передбачено ст. 112 Сімейного Кодексу України, тому шлюб між сторонами носить формальний характер і підлягає розірванню. За таких обставин суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя суперечить інтересам сторін та унеможливлює їх примирення. Крім того, відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею ст. 51 Конституції України гарантовано, а ст. 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України). Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 цього Кодексу. Наведені норми імперативно закріплюють обов`язок обох батьків утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказів того, що у відповідача є інші утриманці та він надає матеріальне забезпечення згідно із законом іншим особам, також доказів того, що відповідач не може надавати дитині матеріальну допомогу, та про наявність інших істотних обставин, суду надано не було. Тож, виходячи з письмових доказів, суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі. Частиною 1 статті 191 СК України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Отже, з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню аліменти на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи від дня подання позову і до досягнення сином [PERSON] , [INFO] , повноліття, а саме до [INFO] , починаючи з дня пред`явлення позову. Щодо судового збору, відповідно до положення п. 1 ч. 1 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову судовий збір покладається на відповідача. В матеріалах справи міститься квитанція №0004-0657-1178-5740 від 28.04.2024 року, якою сплачено судовий збір у розмірі 1211,20 грн. Ставка судового збору в 2024 році згідно ЗУ «Про судовий збір» за подання до суду позовної зави про розірвання шлюбу складає 1211,20 грн., що відповідає 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Отже, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача сплачений нею судовий збір у розмірі 1211,20 грн. Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів справи суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Outcome: approved