Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-13 00:00:00

Адвокат Константінова Т.М., діючи в інтересах [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частку у спільному майні. Позов обґрунтовує тим, що сторони з 14.11.2009 по 14.02.2023 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області №697/39/23 від 14.02.2023. У період шлюбу сторонами під час шлюбу було придбано квартиру, що розташована за адресою [ADDRESS] . Вартість цієї квартири позивач оцінює в 800000 грн. Розмір частки позивача у спільному майні становить 400000 грн. Через погіршення сімейних відносин сторони не прийшли до згоди щодо поділу нерухомого майна, а тому позивач змушена звернутися до суду з даним позовом. Просить суд визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя - квартиру [ADDRESS] та визнати за кожним з подружжя право власності на 1/2 частину даного майна. Стягнути з відповідача на користь позивача, понесені судові витрати. Представник позивача - адвокат Константінова Т.М. у підготовчому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити, додатково зазначила, що надасть докази понесення позивачем витрат на правничу допомогу у строки, передбачені цивільно-процесуальним законодавством. Відповідач [PERSON] у підготовчому засіданні позовні вимоги визнав повністю, не заперечував щодо їх задоволення. Суд, вислухавши думку учасників по справі, вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, приходить до наступного. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що сторони з 14.11.2009 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Канівського міськрайонного суду №697/39/23 від 14.02.2023 розірвано (а.с.11,12). Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 03.10.2020, посвідченого приватним нотаріусом Канівського міського нотаріального округу Черкаської області Стеблиною С.В., зареєстрованого в реєстрі за №1756, [PERSON] , 1989 р.н., як покупець, купив та прийняв від продавця квартиру [ADDRESS] (а.с.17-20). Частиною 3 статті 368 ЦК України і статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині і чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку, доходу. Об`єктом спільної сумісної власності може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 СК України). Згідно з статтями 63, 70 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частки чоловіка та дружини є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно із ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Разом з тим, статтею 69 СК України передбачено право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Так, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц та від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що вищевказана квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , оскільки придбання вказаного майна відповідачем відбулося у період шлюбу. Відповідно до ст.77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст.12 та ст.81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, і сторони у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Зважаючи на викладене позовні вимоги підлягають до задоволення. Щодо судових витрат суд зазначає наступне. Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Оскільки відповідач визнав позов в повному обсязі, позивачу підлягає до повернення з державного бюджету 50% судового збору, сплаченого при поданні позову, відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України. Іншу частину судових витрат по сплаті судового збору необхідно стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved