Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-08 00:00:00

[PERSON] через свою представницю - адвоката Ієговську А.О. звернулась до суду із позовом до МОТОРНОГО (ТРАНСПОРТНОГО) СТРАХОВОГО БЮРО УКРАЇНИ (МТСБУ)про відшкодування шкоди у зв`язку зі смертю потерпілого. На обґрунтування поданого позову зазначила, що 29.03.2023 близько 19 год 50 хв в Запорізькій області, на автодорозі «Бориспіль - Дніпро - Запоріжжя - Маріуполь» відбулась дорожньо-транспортна пригода, в якій водій [PERSON] , керуючи автомобілем марки «NISSAN X-TRAIL», реєстраційний номер [NUMBER] , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, порушив вимоги п.п. 2.9. а), 10.1, 12.2. Правил дорожнього руху, та не впорався із керуванням, внаслідок чого відбулося його перекидання. У результаті даної ДТП пасажир автомобіля марки «NISSAN X-TRAIL», реєстраційний номер [NUMBER] , [PERSON] від отриманих травм загинув. Загиблий [PERSON] був піклувальником позивачки [PERSON] на підставі рішення Виконавчого комітету Чигиринської міської ради Черкаської області № 683-40 від 16.03.2023, у зв`язку із чим його смертю позивачці спричинена значна та непоправна шкода. На момент ДТП відповідальність водія за спричинення шкоди майну, здоров`ю та/або життю третіх осіб, не була застрахована, відповідно [PERSON] має право на отримання регламентної виплати від МТСБУ. В порядку досудового врегулювання спору 27.02.2024 на адресу відповідача було направлено повідомлення про ДТП та заява на виплату регламентної виплати з усіма підтверджуючими документами, зокрема на підтвердження встановлення над позивачкою піклування. У поданій заяві [PERSON] просила виплатити на її користь регламентну виплату, пов`язану зі смертю потерпілого на умовах п. 27.3 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», в сумі 80 400,00 грн. Визначаючи вказаний розмір регламентної виплати позивачка врахувала її загальний розмір, який відповідно до Закону становить 241 200,00 грн, а також наявність у загиблого двох дітей, на користь яких частина такої виплати була відповідачем здійснена. Листом від 15.03.2024 відповідач повідомив про відсутність підстав для проведення регламентної виплати по втраті годувальника [PERSON] , яка була підопічною [PERSON] . Вказана відмова на переконання позивачки порушує норми чинного законодавства України, права та інтереси [PERSON] , що стало підставою для звернення до суду. Просить суд стягнути з МТСБУ на користь позивачки 80 400,00 грн відшкодування у зв`язку зі смертю потерпілого. Ухвалою Чигиринського районного суду Черкаської області від 02.04.2024 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження, справа призначена до судового розгляду із повідомленням сторін. Ухвалою суду від 24.04.2024 до участі у розгляді справи у якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні позивача залучений [PERSON] . Під час судового розгляду цивільної справи представниця позивачки - адвокат Ієговська А.О. позов підтримала та просила суд його задовольнити. Додатково повідомила, що заперечення відповідача щодо сплати регламентної виплати у зв`язку зі смертю [PERSON] не відповідають вимогам закону. Заявлені позивачкою вимоги не стосуються стягнення моральної шкоди, тому частина наявних у представника відповідача заперечень не стосуються суті спору. Також зазначила, що регламентна виплата у зв`язку зі смертю [PERSON] двом його дітям була здійснена не у максимальному розмірі, відповідно частина, яка в силу закону має бути сплачена [PERSON] , наразі не сплачена жодному із утриманців загиблого. Натомість у її виплаті на користь позивачки МТСБУ протиправно відмовило. Представник МТСБУ - адвокат Гусєв П.В. у судове засідання не з`явився. Суду надав відзив на позовну заяву. У поданому відзиві представник проти задоволення позову заперечив у повному обсязі та просив суд у його задоволенні відмовити. На обґрунтування наявних заперечень зазначив, що відповідальність за завдану шкоду дорожньо-транспортною пригодою, яка мала місце 29.03.2023 за участі транспортного засобу «NISSAN X-TRAIL», реєстраційний номер [NUMBER] , має нести винна особа. МТСБУ є непідприємницькою (неприбутковою) організацією і здійснює свою діяльність відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», законодавства України та свого статуту. Нормами Закону передбачено чіткий перелік випадків, за яких МТСБУ відшкодовує шкоду за рахунок коштів фонду захисту потерпілих. На момент ДТП відповідальність власника автомобіля марки «NISSAN X-TRAIL», реєстраційний номер [NUMBER] , не була застрахована, тому наявні підстави для проведення страхових виплат за рахунок коштів фонду захисту потерпілих. У свою чергу відповідно до положень Цивільного кодексу України отримати регламентну виплату мають право утриманці померлого, натомість дитина, над якою встановлена опіка, у цьому переліку відсутня, у зв`язку із чим у відповідача відсутні підстави для виплати страхового відшкодування на користь [PERSON] . Третя особа [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився. Правом подання письмових пояснень не скористався. Суд, заслухавши представницю позивачки, дослідивши письмові матеріали справи, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. Між сторонами спору виникли деліктні зобов`язання або «зобов`язання із заподіяння шкоди», тобто недоговірні зобов`язання, які виникають внаслідок порушення майнових чи особистих немайнових прав. Метою даного зобов`язання є поновлення прав потерпілого за рахунок заподіювача шкоди або особи, яка несе відповідальність за завдану шкоду. До правового регулювання вказаного спору застосуванню підлягають норми Глави 82 «Відшкодування шкоди» Книги п`ятої «Зобов`язальне право» Цивільного кодексу України, а також норми Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Під час розгляду справи суд враховує, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). До основних засад цивільного судочинства законодавцем віднесено принцип змагальності сторін, реалізація якого відбувається шляхом надання сторонам рівних прав щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, покладення на сторони обов`язку довести обставини, які мають значення для справи і на які така сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, та ризиків настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням стороною процесуальних дій (ст. 12 ЦПК України). Притаманний цивільному процесу принцип диспозитивності передбачає розгляд справ судом не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 13 ЦПК України). У свою чергу обов`язок доказування і подання доказів, регламентований статтею 81 Цивільного процесуального кодексу України, покладає на сторони обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень. Виключенням із загального правила можуть бути випадки, які регламентовані законодавцем у статті 82 цього Кодексу, та можуть слугувати підставами звільнення від доказування, зокрема визнання учасниками справи обставин справи, які зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). За таких обставин, ураховуючи обґрунтування заявлених позовних вимог та наданих представником відповідача заперечень, суд дійшов висновку, що учасники процесу не оспорюють, що 29.03.2023 мала місце дорожньо-транспортна пригода, у якій водій [PERSON] , керуючи автомобілем «NISSAN X-TRAIL», реєстраційний номер [NUMBER] , порушив Правила дорожнього руху, внаслідок чого відбулось перекидання транспортного засобу. В результаті вказаної ДТП пасажир автомобіля марки «NISSAN X-TRAIL», реєстраційний номер [NUMBER] , [PERSON] від отриманих травм загинув. Станом на момент вказаної дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність водія автомобіля марки «NISSAN X-TRAIL», реєстраційний номер [NUMBER] , не була застрахована, що обумовлює виникнення у МТСБУ обов`язку здійснення страхових виплат у визначених Законом випадках. Також сторони визнали, що на момент дорожньо-транспортної пригоди загиблий [PERSON] рішенням Виконавчого комітету Чигиринської міської ради від 16.03.2023 № 683-40 був призначений піклувальником над неповнолітньою [PERSON] , оскільки позивачка на момент призначення їй піклувальника була дитиною-сиротою. Наведені факти та обставини під час розгляду справи також підтверджені наданими суду письмовими доказами, які за своїм змістом та значенням є належними, допустимими і достатніми. Фактично наявний спір між сторонами, виходячи із обґрунтувань заявлених позовних вимог та наданих заперечень, зводиться до спору про наявність чи відсутність у позивачки правової підстави для здійснення їй страхового відшкодування у зв`язку зі смертю піклувальника внаслідок ДТП. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначені статтею 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (частина перша). Питання відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки регламентовано статтею 1187 Цивільного кодексу України. Положеннями частини другої вказаної норми регламентовано, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ч. 1 ст. 979 ЦК України договір страхування укладається відповідно до цього Кодексу, Закону України "Про страхування", інших законодавчих актів. Законом може бути встановлено обов`язок фізичної або юридичної особи укласти договір страхування (обов`язкове страхування), що відповідає положенням частини другої статті 979 ЦК України. Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) і забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України урегульовані Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (Закон № 1961-IV). Вказані правовідносини регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про страхування", цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону (п. 2.1. ст. 2 Закону № 1961-IV). Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (ст. 3 Закону № 1961-IV). У свою чергу об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. 5 Закону № 1961-IV). З наданого законодавцем у статті 6 Закону № 1961-IV визначення страхового випадку вбачається, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Дорожньо-транспортна пригода - подія, що сталася під час руху транспортного засобу, внаслідок якої загинули або поранені люди чи завдані матеріальні збитки (п. 1.12. ст. 1 Закону № 1961-IV). Порядок здійснення страхового відшкодування на території України регламентовано Розділом ІІІ Закону № 1961-IV, з аналізу положень якого судом встановлено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи (п. 22.1. ст. 22 Закону № 1961-IV). Підстави здійснення регламентних виплат з централізованих страхових резервних фондів МТСБУ висвітлені у статті 41 Закону № 1961-IV, до таких підстав зокрема віднесено відшкодування шкоди на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі (п.п. а п. 41.1. ст. 41 Закону № 1961-IV). Відповідно до п. 27.1. ст. 27 Закону № 1961-IV страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. На підставі п. 27.2. ст. 27 Закону № 1961-IV страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Пунктом 27.3 статті 27 Закону № 1961-IV передбачено, що страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. Смерть [PERSON] внаслідок дорожньо-транспортної пригоди 29.03.2023 обумовлює обов`язок МТСБУ здійснити регламентну виплату у рахунок відшкодування шкоди, заподіяної його смертю, на підставі пункту 27.2. статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», мінімальний розмір якої становить 241 200,00 грн, виходячи із розміру мінімальної заробітної плат на день загибелі [PERSON] у розмірі 6 700,00 грн., що визначено Законом України «Про державний бюджет України на 2023 рік» (6 700,00 грн х 36 = 241 200,00 грн). При цьому, оцінюючи надані представником відповідача у відзиві на позовну заяву обґрунтування наявних заперечень, суд враховує, що питання відшкодування завданої смертю потерпілого моральної шкоди, урегульовані іншими нормами чинного законодавства, позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди позивачкою [PERSON] заявлені не були, у зв`язку із чим надані представником відповідача заперечення проти позову у цій частині судом не враховуються як такі, що не стосуються предмету спору та підстав позову. З аналізу пункту 27.2 статті 27 Закону № 1961-IV вбачається, що зазначена норма права є відсильною і може застосовуватися лише у поєднанні зі ст. 1200 ЦК України. Положеннями статті 1200 Цивільного кодексу України регламентовано, що у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. При цьому шкода відшкодовується: 1) дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); 2) чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно; 3) особам з інвалідністю - на строк їх інвалідності; 4) одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років; 5) іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п`яти років після його смерті. Обґрунтовуючи наявність порушеного права [PERSON] , пов`язаного з відмовою у виплаті їй страхового відшкодування, позивачка та її представниця зазначали, що [PERSON] має право на отримання регламентної виплати згідно п. 27.2 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки загиблий у ДТП [PERSON] був її піклувальником, відповідно позивачка відноситься до категорії інших непрацездатних осіб, які були на утриманні потерпілого, що відповідає п. 5 абз. 2 ч. 1 ст. 1200 ЦК України. Аналіз вказаної норми матеріального дає підстави для висновку, що для її застосування у вказаних правовідносинах особа має одночасно відповідати двом визначеним законодавцем критеріям - бути непрацездатною та перебувати на утриманні потерпілого або мати право на отримання від нього утримання. Нормативне визначення непрацездатної особи надано законодавцем у Законі України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»(Закон № 1058-IV). Зокрема, у статті першій Закону № 1058-IV розкрито значення терміну непрацездатних громадянин, до яких відносяться особи, що досягли встановленого цим Законом віку, що дає право на призначення пенсії за віком, у тому числі на пільгових умовах, та дострокової пенсії, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону. Умови призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника регламентовані статтею 36 Закону № 1058-IV. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 36 Закону № 1058-IV непрацездатними членами сім`ї вважаються діти (у тому числі діти, які народилися до спливу 10 місяців з дня смерті годувальника) померлого годувальника, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років. Діти, які навчаються за денною формою навчання у загальноосвітніх навчальних закладах системи загальної середньої освіти, а також професійно-технічних, вищих навчальних закладах (у тому числі у період між завершенням навчання в одному із зазначених навчальних закладів та вступом до іншого навчального закладу або у період між завершенням навчання за одним освітньо-кваліфікаційним рівнем та продовженням навчання за іншим за умови, що такий період не перевищує чотирьох місяців), - до закінчення такими дітьми навчальних закладів, але не довше ніж до досягнення ними 23 років, та діти-сироти - до досягнення ними 23 років незалежно від того, навчаються вони чи ні. Ураховуючи наведене суд дійшов висновку, що позивачка [PERSON] на момент страхового випадку відносилась до непрацездатних осіб, оскільки після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] , та батька [PERSON] , який помер [INFO] , вона стала дитиною - сиротою. На переконання суду, наявність у [PERSON] права на утримання за рахунок піклувальника [PERSON] на момент його загибелі є доведеним, оскільки з дня прийняття Виконавчим комітетом Чигиринської міської ради рішення про призначення [PERSON] піклувальником загиблий у силу закону набув ряд обов`язків відносно неповнолітньої підопічної, що обумовлено потребою забезпечення [PERSON] виховання і розвитку, рівня життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Вказані висновки суду обґрунтовані наступним. В силу статті 1 Закону України «Про охорону дитинства» (Закон № 2402-III) дитиною є особа віком до 18 років (повноліття), якщо згідно із законом, застосовуваним до неї, вона не набуває прав повнолітньої раніше; дитина-сирота - дитина, в якої померли чи загинули батьки. До комплексу прав та обов`язків дитини включено право дитини на достатній життєвий рівень, суть якого полягає у праві кожної дитини на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України, несуть батьки або особи, які їх замінюють (ст. 8 Закону № 2402-III). Відповідно до статті 27 Конвенції про права дитини (ратифікована Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91) держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом. У статтях 150-1, 155, 156, 166, 304, 323 КК України особами, які замінюють батьків, визнається особа, що усиновила чи удочерила, опікун, піклувальник, патронатний вихователь, прийомні батьки, батьки-вихователі, фактичний вихователь, мачуха або вітчим. Організація охорони дитинства, регламентована статтею 5 Закону № 2402-III, передбачає, що місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до їх компетенції, визначеної законом, забезпечують, у тому числі, вирішення питань щодо забезпечення прав дітей, встановлення опіки і піклування, створення інших передбачених законодавством умов для виховання дітей, які внаслідок смерті батьків, позбавлення батьків батьківських прав, хвороби батьків чи з інших причин залишилися без батьківського піклування, а також для захисту особистих і майнових прав та інтересів дітей. Відповідно до статті 55 ЦК України опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки. Піклування встановлюється над неповнолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, цивільна дієздатність яких обмежена (ст. 59 ЦК України). Аналогічні положення визначені також статтею 243 Сімейного кодексу України. У свою чергу з моменту встановлення піклування у піклувальника виникають права та обов`язки, зокрема піклувальник зобов`язаний дбати про створення для дитини необхідних побутових умов, забезпечувати її виховання, навчання та розвиток, вживати заходів щодо захисту цивільних прав та інтересів підопічного (ст. 69 ЦК України). В силу положень статті 246 Сімейного кодексу України орган опіки та піклування контролює умови утримання, виховання, навчання дитини, над якою встановлено опіку або піклування, а у випадку невиконання піклувальником покладених на нього обов`язків щодо утримання та виховання дитини законодавством передбачені можливі негативні наслідки, зокрема притягнення до відповідальності. Системний аналіз норм національного законодавства у сукупності із нормами міжнародного права, дає підстави для висновку, що виконання піклувальником покладених на нього обов`язків першочергово передбачає вчинення ним ряду активних юридично-значимих дій, спрямованих на забезпечення підопічної дитини належними умовами проживання, харчування, навчання, розвитку та ін. Покладення вказаних обов`язків на піклувальників є складовою міжнародних гарантій права кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. За таких обставин [PERSON] після призначення [PERSON] її піклувальником набула право на утримання від нього. За таких обставин на день його загибелі позивачка була непрацездатною особою, яка перебувала на утриманні загиблого та мала законне право на таке утримання в майбутньому, що підтверджує обґрунтованість заявлених нею вимог у частині права на отримання страхового відшкодування у зв`язку із загибеллю потерпілого. Як вже було встановлено судом раніше, загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого в порядку п. 27.2 ст. 27 Закону № 1961-IV не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку, що у даному випадку становить 241 200,00 грн. Під час розгляду справи судом встановлено та не спростовано відповідачем, що загальний розмір сплаченого МТСБУ страхового відшкодування на двох дітей [PERSON] становить 160 800,00 грн, тобто розмір регламентної виплати на кожну дитину загиблого становить 80 400,00 грн. Відповідно заявлений до стягнення позивачкою розмір регламентної виплати за наданими нею розрахунками відповідає положенням Закону у частині визначення загального розміру страхового відшкодування, а також не перевищує розмір вже здійснених виплат іншим утриманцям (дітям) загиблого. Обраний позивачкою спосіб захисту порушеного права відповідає положенням статті 16 Цивільного кодексу України, тому суд дійшов висновку про задоволення позову. Під час розгляду питання про розподіл судових витрат суд враховує наступне. Порядок розподілу судових витрат регламентовано статтею 141 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до якого судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду із даним позовом позивачка від сплати судового збору була звільнена на підставі п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», сам позов подано представницею в електронній формі із використанням системи «Електронний суд», що є підставою для застосування коефіцієнту 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору. За подання позовної заяви майнового характеру фізичною особою пунктом 1.1.2. частини 2 статті 5 вказаного Закону визначена ставка судового збору у розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відповідно розмір судового збору, який за наслідками розгляду справи підлягає стягненню із відповідача на користь держави становить 968,96 грн (3 028,00 грн х 0,4 х 0,8 = 968,96 грн). На підставі викладеного,

Outcome: approved