Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-12 00:00:00

У лютого 2024 року позивач звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом, в якому просить: 1) визнати бездіяльність відповідача про не виконання умов Шлюбного договору та неналежне виконання відповідачем своїх обов`язків щодо управління майном дитини; 2) зобов`язати відповідачку на протязі 30 днів відкрити депозитний рахунок в банківській установі України на ім`я дочки [PERSON] та внести на цей рахунок гроші у розмірі 1000 000,00 дол. США з правом останньої розпорядженням доходом від цього вкладу та з можливістю використання в повній мірі коштів на депозитному рахунку після виповнення 18-ти років. Позов обґрунтовує тим, що з 25.02.2006 року позивач перебував у шлюбі з відповідачкою [PERSON] , який рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16.08.2013 року, було розірвано. Від шлюбу мають спільну дочку, [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що під час шлюбу, 22.07.2013 року, між позивачем та відповідачкою було укладено шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Задачиною Н.В.. Вказує, що відповідно до п. 3.1.1. Шлюбного договору подружжя домовилось, що у випадку розірвання шлюбу той з подружжя, який буде проживати окремо від малолітньої доньки [PERSON] та/або інших дітей, які можуть народитися у подружжя під час шлюбу, зобов`язується щомісячно сплачувати аліменти до досягнення дитиною повноліття у розмірі не менше ніж 5000,00 грн.на кожну дитину, але у будь-якому випадку не менше встановленого законодавством мінімуму. Крім того, п. 3.1.2 передбачено, що чоловік зобов`язується після продажу нерухомого майна, яке вказане у п. 2.6 цього договору,за рахунок частини отриманих від такого продажу грошових коштів відкриті в банківській (-их) установі (-ах) на ім`я малолітньої доньки подружжя [PERSON] депозит (-и) у розмірі (загальному розмірі) не менше 100 000,00 дол. США, відсотки за користування яким буде отримувати (до досягнення донькою повноліття) той з подружжя, який буде проживати разом із дитиною та використовувати на утримання дитини. Після розірвання шлюбу у грудні 22013 року між позивачем та відповідачкою було досягнуто домовленості про те, що я у відповідності до п. 3.1 Шлюбного договору передає відповідачці 200 000,00 дол. США, з яких 100 000,00 дол. США буде зараховано відповідачем на депозитний рахунок, відкритий нею у банківській установі на користь нашої спільної доньки [PERSON] до досягнення повноліття, для того щоб колишня дружина [PERSON] могла самостійно отримувати відсотки по депозиту та у відповідності до п. 3.1.2 Шлюбного договору використовувати їх на утримання дитини та на додаткові витрати. Решта суми, у розмірі 100 000,00 дол. США, передавалася позивачем відповідачу у рахунок аліментів наперед до повноліття їхньої спільної дитини [PERSON] , передбачених п. 3.1.1 Шлюбного договору. Зазначає, що 27.12.2013 року позивач передав відповідачці грошові кошти у розмірі 200 000,00 дол. США на виконання Шлюбного договору за рахунок частини отриманих грошових коштів від продажу нерухомості та за рахунок власних коштів. Зазначені кошти відповідачка отримала від позивача для забезпечення їхньої спільної малолітньої дитини грошима згідно з домовленостями прописаними у Шлюбному договорі. Вказує, що частину грошових коштів, а саме 100 000,00 дол. США колишня дружина захотіла отримати особисто та пообіцяла і запевнила позивача, що сама відкриє банківський депозитний рахунок на їх спільну дитину заради отримання відсотків за цим рахунком для забезпечення додаткових витрат на спільну дитину. Зазначає, що вони спільно з відповідачкою домовились про передачу їй цих коштів в готівкому вигляді для відкриття нею депозитного рахунку на їхню в той час малолітню дочку. Вказує, що у травні 2021 року, позивач дізнався від своєї доньки, що вона продає свої книжки, щоб отримати гроші для своїх кишенькових витрат. Таким чином, позивач дізнався, що відповідачка не відкривала депозитного банківського рахунку на дитину, а використала отримані від позивача гроші в особистих цілях. Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06.02.2024 року матеріали вказаної справи передані на розгляд до Шевченківського районного суду м. Києва за підсудністю. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.03.2024 вищевказана позовна заява надійшла в провадження судді Сіромашенко Н.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12.03.2024 відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 26.03.2024 року представником відповідачки подано відзив на позовну заяву, в якому сторона відповідача просила відмовити в задоволенні позову посилаючись на те, що 16.07.2013 року між сторонами по справі було укладено Шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Задачиною Н.В.,зареєстрований в реєстрі за № 1942. Згідно п. 2.6 вказаного Договору спільною сумісною власністю подружжя є наступне майно: нежиле приміщення, І, ІІ та мансардного поверхів в будівлі спального корпусу № 1 літ. А-2, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] загальною площею 267,4 кв.м., додатково площа літніх приміщень 8,8 кв.м.; квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 228,79 кв.м., житловою площею 71,1 кв.м.. При цьому подружжя домовилося, що у разі розірвання шлюбу вказане у пункті договору майно буде продане подружжям, а грошові кошти, отримані в результаті такого продажу, будуть поділені між подружжям порівну. Крім того, п. 3.1.2., зазначеного Шлюбного договору, вказано, що чоловік зобов`язується після продажу нерухомого майна, яке вказане в п. 2.6. цього договору за рахунок частини отриманих від такого продажу грошових коштів відкрити в банківській установі на ім`я малолітньої доньки подружжя [PERSON] депозит у розмірі (загальному розмірі) ен менше 100 000,00 дол. США, відсотки за користування яким буде отримувати той з подружжя, який буде проживати разом із дитиною та використовувати на утримання дитини. Зазначає, що з умов Шлюбного договору видно, що подружжя після розлучення повинно: 1) продати нерухоме майно, зазначене у п. 2.6. Шлюбного договору (п.2.6.); 2) отримані гроші поділити порівну; 3) саме чоловік зобов`язується після продажу нерухомого майна, з частини отриманих ним грошових коштів, відкрити в банківській установі на ім`я доньки депозит у розмірі не менше 100 000,00 дол. США. Вказує, що позивачем не надано суду доказів продажу та суми отриманих коштів за продаж першого об`єкту, а саме нежилого приміщення, І, ІІ та мансардного поверхів в будівлі спального корпусу № 1 літ. А-2, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] загальною площею 267,4 кв.м., додатково площа літніх приміщень 8,8 кв.м. Зазначає, що насправді вказане нежиле приміщення було продане за 400 000,00 дол. США , половину з яких і отримала відповідачка, згідно розписки. Вказує, що зазначена розписка не доводить факту повного розрахунку та виконання усіх зобов`язань за шлюбним договором, а є лише доказом підтвердження виконання одного із пунктів договору, а саме п. 2.6. Однак, позивачем не зазначного того, що подружжя досягло домовленості про оформлення дарування квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 228,79 кв.м., житловою площею 71,1 кв.м. батькові позивача [PERSON] за умови сплати половини вартості цієї квартири безпосередньо відповідачці. Крім того, позивачем не було виконано кумови п. 3.1.2. Шлюбного договору за яким саме чоловік зобов`язується після продажу нерухомого майна, яке вказане в п. 2.6. цього договору за рахунок частини отриманих від такого продажу грошових коштів відкрити в банківській установі на ім`я доньки депозит у розмірі не менше 100 000,00 доларів США. Вказує, що позивач намагається перекрутити факти та надати їм іншу оцінку, яка не ввідповідає дійсності, говорячи про якість обіцянки відповідачки вчинити певні дії. 25.06.2024 протокольною ухвалою суду закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача в судовому засіданні підтримала позов, просила його задовольнити та ухвалити відповідне рішення, надав пояснення аналогічні викладеним в позові. Представник відповідачки в судовому засіданні заперечив проти позову, просив відмовити в його задоволенні з підстав зазначених у відзиві на позовну зяаву та ухвалити відповідне рішення. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що 25 лютого 2006 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16.08.2013 року. Ст. 92 СК України шлюбний договір може бути укладено особами, які подали заяву про реєстрацію шлюбу, а також подружжям. На укладення шлюбного договору до реєстрації шлюбу, якщо його стороною є неповнолітня особа, потрібна письмова згода її батьків або піклувальника, засвідчена нотаріусом. Ст. 93 та ст.94 СК України визначено, що шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки. Шлюбним договором можуть бути визначені майнові права та обов`язки подружжя як батьків. Шлюбний договір не може регулювати особисті відносини подружжя, а також особисті відносини між ними та дітьми. Шлюбний договір не може зменшувати обсягу прав дитини, які встановлені цим Кодексом, а також ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище. За шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації. Шлюбний договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується. Як вбачається з матеріалів справи, 22 липня 2013 року між подружжям укладено шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Задачиною Н.В., внесено до реєстру під № 1942. П. 1.2 вказаного Шлюбного договору сторони погодили, що майно, яке нажите ними під час шлюбу є спільною сумісною власністю подружжя за винятком майна, що підлягає державній реєстрації, яке є особистою приватною власністю того із подружжя, на чиє ім`я воно зареєстровано, а аткож майна, щодо якого цим договором визначено особливий правовий режим. За умовами п.2.6 шлюбного договору від 22 липня 2013 року подружжя підтверджує, що набуте під час шлюбу (до укладання цього договору) наступне нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя: нежиле приміщення, І, ІІ та мансардного поверхів в будівлі спального корпусу № 1 літ. А-2, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] загальною площею 267,4 кв.м., додатково площа літніх приміщень 8,8 кв.м.; квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 228,79 кв.м., житловою площею 71,1 кв.м.. П. 3.1.1. Шлюбного договору сторони домовились, що у випадку розірвання шлюбу той з подружжя, який буде проживати окремо від малолітньої доньки - [PERSON] ( [INFO] ) та/або інших дітей, які можуть народитися у подружжя під час шлюбу, зобов`язується щомісячно сплачувати аліменти до досягнення дитиною повноліття, у розмірі менше ніж 5 000,00 грн. на кожну дитину, але у будь-якому випадку не менше встановленого законодавством мінімуму. Відповідно до п. 3.1.2 Шлюбного договору чоловік зобов`язується після продажу нерухомого майна, яке вказане у п. 2.6 цього договору, за рахунок частини отриманих від такого продажу грошових коштів відкрити в банківській (-их) установі (-ах) на ім`я малолітньої доньки подружжя [PERSON] депозит (-и) у розмірі (загальному розмірі) не менше 100 000,00 дол. США, відсотки за користування яким буде отримувати (до досягнення донькою повноліття ) з подружжя, який буде проживати разом із дитиною та використовувати на утримання дитини. 27.12.2013 року [PERSON] надала [PERSON] розписку, відповідно до якої підтвердила отримання грошових коштів від [PERSON] у розмірі 200 000,00 дол. США, на підставі раніше укладеного шлюбного договору. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29.03.2021 року у справі № 761/1950/20 позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину, задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] додаткові витрати на спільну дитину [PERSON] , [INFO] , у розмірі 135 498,50 грн.. Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17.02.2022 року у справі № 331/6292/21 в позові [PERSON] до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Задачиної Н.В., третя особа: [PERSON] про скасування постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії та зобов`язання вчинити певні дії, відмовлено в повному обсязі. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01.03.2023 року у справі № 761/20219/21 в позові [PERSON] до [PERSON] про стягнення безпідставно набутого майна, відмовлено. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01.11.2023 року у справі № 761/17202/23 позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості зі сплати аліментів, задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість зі сплати аліментів на утримання [PERSON] , [INFO] , за період з липня 2022 року по травень 2023 року включно в сумі 55 000,00 грн.. Постановою Київського апеляційного суду від 22.12.2023 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 серпня 2023 року скасовано, ухвалено нове судове рішення , яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість зі сплати аліментів на утримання донькаи [PERSON] , [INFO] , за період часу з листопада 2018 року по червень 2022 року (включно) у розмірі 220 000,00 грн.. Статтею 203 ЦК України передбачено, що: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] вказував, що відповідачка не виконує умови шлюбного договору щодо управління майном дитини. Згідно ст. 93 СК України, шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки. Шлюбним договором можуть бути визначені майнові права та обов`язки подружжя як батьків. Шлюбний договір не може регулювати особисті відносини подружжя, а також особисті відносини між ними та дітьми. Шлюбний договір не може зменшувати обсягу прав дитини, які встановлені цим Кодексом, а також ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище. За шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації. Також, як вбачається із статті 97 СК України, у шлюбному договорі може бути визначене майно, яке дружина, чоловік передає для використання на спільні потреби сім`ї, а також правовий режим майна, подарованого подружжю у зв`язку з реєстрацією шлюбу. Сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них. Сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу майна, у тому числі і в разі розірвання шлюбу. У шлюбному договорі сторони можуть передбачити використання належного їм обом або одному з них майна для забезпечення потреб їхніх дітей, а також інших осіб. Сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства. З матеріалів справи встановлено, що подружжя уклали шлюбний договір, який посвідчений приватним нотаріусом, згідно якого цей договір стосується виключно майнових відносин між подружжям і не стосується інших питань подружнього життя. Згідно даного шлюбного договору подружжя, виходячи із вимог ст. ст. 70 та 97 СК України, з урахуванням особистого внеску кожного у придбанні майна, цим договором юридично закріпили своє взаємне волевиявлення щодо правового режиму майна подружжя. У частині другій статті 7 СК України закріплена можливість урегулювання сімейних відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками. Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя. Договір, у тому числі шлюбний договір, насамперед є категорією цивільного права, то відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3,6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 5 3ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання. Відповідно до ч. 4 ст.93 СК України шлюбний договір не може зменшувати обсягу прав дитини, які встановлені цим Кодексом, а також ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище. З врахуванням вимог чинного законодавства в шлюбному договорі мають бути закріплені лише умови щодо обох з подружжя в рівних частках, що мають відповідати загальним принципам співжиття. Зі змісту шлюбного договору вбачається, що шлюбним договором закріплено виключно умови щодо прав кожного з подружжя на певне майно з урахуванням особистого внеску кожного, все інше майно є спільною сумісною власністю подружжя і має належати кожному порівну. Доводи сторони позивача про те, що відповідачкою привласнено грошові кошти в розмірі 100 000,00 дол. США, які були передані позивачем для відкриття депозитного банківського рахунку на користь спільної дитини подружжя згідно умов Шлюбного договору від 22.07.2013 року спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами та поясненнями сторін. Оцінивши надані докази, суд приходить до висновку про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факти, які б свідчили, що його колишня дружина позбавила їх спільну дочку права на розпорядження набутими грошовими коштами в розмірі 100 000,00 дол. США та додатковими коштами у вигляді гнарахованих відсотків з депозитного рахунку на додаткові витрати дитини відповідно до Шлюбного договору, про що, останній, зазначає в обґрунтування свого позову. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до ч.ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати, понесені позивачем по оплаті судового збору не підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed