Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-25 00:00:00

Позивач, через представника адвоката Калетнік М.Ю., звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що із сервісу державних послуг «Дія» він ( [PERSON] ) отримав інформацію про відкрите виконавче провадження № 685156136, де він має статус боржника. 26 жовтня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О.М. було вчинено виконавчий напис № 12324 про стягнення з нього (позивача) заборгованості за кредитним договором № 2203189574 від 20 червня 2008 року в розмірі 999\~996,52 грн. На підставі вказаного виконавчого напису приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Канцедалом О.О. було відкрито виконавче провадження № 68515613 і 08 березня 2024 року винесено постанову про арешт коштів боржника. Крім того, по даному виконавчому провадженні з нього ( [PERSON] ) було стягнуто кошти в розмірі 19\~330,18 грн. Вважав, що виконавчий напис було вчинено з порушенням вимог ст. 87, 88 ЗУ «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, і Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Так, документи, які надані для вчинення виконавчого напису, не свідчать про безспірність заборгованості за кредитним договором № 2203189574 від 20 червня 2008 року, на його (позивача) адресу не надходило жодних повідомлень про погашення заборгованості із зазначенням деталізованої суми боргу, а також повідомлень про відступлення прав вимоги за вказаним кредитним договором і заміну сторони виконавчого провадження. Крім того, кредитний договір № 2203189574 від 20 червня 2008 року не був нотаріально посвідчений. З огляду на вказані обставини, просив визнати виконавчий напис № 12324, вчинений 26 жовтня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О.М., таким, що не підлягає виконанню. Крім того, просив стягнути з відповідача безпідставно набуті кошти в розмірі 19\~330,18 грн, які були зараховані на рахунок стягувача ТОВ «Дебт Форс» у виконавчому провадженні № 68515613 з примусового виконання оскаржуваного виконавчого напису, та судові витрати. У порядку забезпечення позову позивач, через представника адвоката Калетнік М.Ю., звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, просив зупинити стягнення за спірним виконавчим написом. За ухвалою суду від 25 квітня 2024 року вказану заяву про забезпечення позову задоволено та зупинено стягнення за спірним виконавчим написом. За ухвалою суду від 25 квітня 2024 року було відкрито провадження у даній справі та ухвалено провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. 29 травня 2024 року до суду від представника відповідача ТОВ «Дебт Форс» - Соболь О.Я. надійшов відзив на позов, згідно з яким представник вважала позовну заяву такою, що не підлягає задоволенню з огляду на таке. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється ЗУ «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України. Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5. Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 п. 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів , за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. За таких обставин, при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені в даному Переліку документів, при цьому цей Перелік не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в ЗУ «Про нотаріат» і Порядку вчинення нотаріальних дій. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем, а тому, сам по собі цей факт не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. Разом з тим законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості та ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Договір, на якому вчинено виконавчий напис, не містить заборон, або будь-яких обмежень щодо заборони використання позасудового способу захисту майнових інтересів товариства, а так само, чинне законодавство України також не містить будь-яких обмежень щодо вчинення виконавчого напису, що цілком підтверджує правомірність вчинення дій ТОВ «Вердикт Капітал», за заявою якого було вчинено нотаріусом виконавчий напис і, відповідно, нотаріусом, оскільки приватному нотаріусу були надані всі документи для вчинення наведеної нотаріальної дії, що в повній мірі спростовує позовні вимоги позивача. ТОВ «Вердикт Капітал» і приватний нотаріус, вчиняючи виконавчий напис, діяли в межах правового поля. Крім того, позивачем не надано будь-яких доказів, які б свідчили про погашення заборгованості за кредитним договором і виконання своїх зобов`язань у повному обсязі, відтак, стверджувати про відсутність підстав для вчинення стягувачем виконавчого напису нотаріуса, немає. Позивач також не надає альтернативного розрахунку заборгованості. При переході права вимоги від первісного кредитора, а в подальшому до ТОВ «Вердикт Капітал», було передано суму заборгованості позивача за кредитним договором, яка існувала на момент відступлення права вимоги. Підтверджуючі документи були надані нотаріусу при вчиненні виконавчого напису, а відтак твердження про відсутність боргу не відповідає фактичним обставинам. При вчиненні виконавчого напису нотаріуса не пропущено строк на вчинення виконавчого напису. З приводу вимоги про стягнення з товариства грошових коштів представник вказала, що з даною вимогою не погоджується, оскільки позивачем не зазначено розподілу сум, з урахуванням сум які були перераховані ТОВ «Дебт Форс» та попередньому стягувачу ТОВ «Вердикт Капітал». З відповіді приватного виконавця на запит товариства вбачається, що в ході здійснення виконавчого провадження на користь ТОВ «Дебт Форс» перераховано в якості стягнення заборгованості з [PERSON] кошти в сумі 1\~576,97 грн, тож заявлена позивачем до стягнення з товариства сума 19\~330,19 грн не підлягає задоволенню, оскільки, в такому разі, суд стягне з товариства кошти, які воно не отримувало. Всі платежі до заміни стягувача, тобто до 01 березня 2024 року, у виконавчому провадженні були здійснені на користь попереднього стягувача ТОВ «Вердикт Капітал». З огляду на вказані обставини, представник просила відмовити в задоволені заявлених позовних вимог у повному обсязі. Крім того, представник відповідача ТОВ «Дебт Форс» - Соболь О.Я. звернулася до суду з клопотанням про зменшення витрат на правову допомогу, в якому зазначила, що витрати позивача на професійну правничу допомогу не підтверджені жодними доказами, в тому числі про їх оплату. Справа про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, не є складною і відноситься до категорії малозначних. Доводи, наведені в позові, ґрунтуються на загально відомих висновках, які зазначені в постановах Великої Палати Верховного Суду, практику за категорією таких справ слід вважати установленою, а тому гонорар адвоката в розмірі 30\~000 грн не відповідає критеріям співмірності та є значно завищеним порівняно з іншими витратами на адвокатські послуги в аналогічних справах, а також є не співмірним з обсягом виконаних робіт, складністю справи та ринковими цінами на адвокатські послуги. Більше того, представник позивача, заявляючи вимогу про стягнення коштів з відповідача, навіть не спромоглася звернутися до приватного виконавця з відповідним адвокатським запитом щодо отримання інформації про фактичне перерахування стягнених з позивача грошових коштів на користь товариства та коштів, що були стягнуті на користь попереднього кредитора, а також про розмір витрат виконавчого провадження, що свідчить про виконання представником своїх обов`язків не в повному обсязі. Представник вважала, що поведінка представника позивача є недобросовісною і заявлена сума до стягнення витрат на правничу допомогу направлена на збагачення за рахунок стягувача, що є неприпустимим при наданні правничих послуг. Враховуючи зазначене, просила відмовити позивачу в стягненні витрат на правничу допомогу в повному обсязі. 04 червня 2024 року до суду від представника позивача адвоката Калетнік М.Ю. надійшла відповідь на відзив, у якій вказала, що дії нотаріуса є незаконними, а виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню, оскільки він вчинений з порушенням діючого законодавства, зокрема, документи, які надані для вчинення виконавчого напису, не свідчать про безспірність суми заборгованості, а кредитний договір № 2203189574 від 20 червня 2008 року не був нотаріально посвідчений. Щодо пропущеного строку на вчинення виконавчого напису зазначила, що відповідно до умов додаткової угоди № 1 до кредитного договору № 2203189574 від 20 червня 2008 року дата остаточного повернення кредиту 20 червня 2016 року, а заява про вчинення виконавчого напису подана приватному нотаріусу 26 жовтня 2021 року, що свідчить про порушення положень ст. 88 ЗУ «Про нотаріат», оскільки з дня виникнення права вимоги минуло більше трьох років. Щодо клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу представник вказала, що витрати за надані послуги розраховані відповідно до рекомендацій Ради адвокатів м. Києва, до якої вона належить, згідно з якими розмір адвокатського гонорару за годину роботи становить 50% прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на день оплати. Станом на дату складання акту виконаних робіт прожитковий мінімум для працездатних осіб становив 3\~028 грн, відповідно година роботи адвоката становить 1\~514 грн. Оскільки на даний час розгляд справи триває, тому разом із позовом було надано лише орієнтовний розрахунок судових витрат, які позивач розраховує понести в результаті розгляду справи, докази на підтвердження понесених судових витрат будуть подані протягом 5 днів після ухвалення рішення суду по справі. За ухвалою суду від 18 червня 2024 року до участі в справі в якості співвідповідача залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал». 02 липня 2024 року до суду від представника позивача адвоката Калетнік М.Ю. надійшла заява про уточнення позовних вимог, згідно з якою представник уточнила позовні вимоги в частині стягнення з відповідачів безпідставно набутих коштів і просила стягнути з ТОВ «Дебт Форс» грошові кошти в розмірі 1\~576 гривень 97 копійок і з ТОВ «Вердикт Капітал» - у розмірі 16\~691 гривня 71 копійка. За ухвалою суду від 26 липня 2024 року вказана заява була прийнята до розгляду. Представник позивача [PERSON] адвокат Калетнік М.Ю. у судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити. Вказала, що не встигла підготувати акт приймання-передачі послуг щодо витрат на правничу допомогу, має намір протягом 5 днів після ухвалення рішення суду подати докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу. Відповідачі ТОВ «Дебт Форс» і ТОВ «Вердикт Капітал» своїх представників у судове засідання не направили, про причини неявки суд не повідомили, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сазонова О.М. і приватний виконавець виконавчого округу Київської області Канцедал О.О. в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Згідно до вимог ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Оскільки учасники справи не повідомили про причини своєї неявки, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надходили, у суду наявні відомості про належне повідомлення учасників про дату, час і місце цього засідання, тому причин для відкладення розгляду справи, передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України, суд не вбачає і вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 20 червня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» і [PERSON] було укладено кредитний договір № 2203189574. Також, 26 червня 2009 року між ними було укладено додаткову угоду до вказаного кредитного договору (а.с. 40-57). 26 жовтня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О.М. вчинено виконавчий напис № 12324 про стягнення із [PERSON] на користь ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованості за кредитним договором № 2203189574 від 20 червня 2008 року, за період з 23 вересня 2018 року по 23 вересня 2021 року в розмірі 999 965,29 грн, яка складається із: 901 025,25 грн прострочена заборгованість за сумою кредиту; 98 940,04 грн сума заборгованості за відсотками та комісіями (а.с. 39). На підставі вказаного виконавчого напису, 04 лютого 2022 року приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Канцедалом О.О. відкрито виконавче провадження № 68515613 щодо стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованості в розмірі 999\~965 гривень 29 копійок. 01 березня 2024 року приватним виконавцем було винесено постанову про заміну сторони виконавчого провадження і замінено стягувача з ТОВ «Вердикт Капітал» на ТОВ «Дебт Форс (а.с. 58-73). Відповідно до ст. 18 ЦК України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ч. 1 ст. 39 Закону України «Про нотаріат», порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом та іншими актами законодавства України. Виходячи з положень ст. 87 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат», нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Підпунктом 3.2 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі - Перелік), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Відповідно до пункту 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів «Нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно», для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року по справі № 826/20084/14, яку ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, залишено без змін, визнано незаконною та нечинною\~Постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів»\~у тому числі в частині доповнення переліку після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». Постанова набрала законної сили з моменту проголошення. Верховний Суд у своїй постанові від 12 березня 2020 року у справі № 757/24703/18-ц (провадження № 61-12629св19) дійшов висновку, що оскільки серед документів, наданих банком нотаріусу для вчинення виконавчого напису, відсутній оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), за яким стягнення заборгованості може провадитися у безспірному порядку, а надана нотаріусу анкета-заява позичальника не посвідчена нотаріально, отже не могла бути тим договором, за яким стягнення заборгованості могло бути проведено у безспірному порядку шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року в справі №158/2157/17. Згідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Оскаржений виконавчий напис, вчинений нотаріусом 26 жовтня 2021 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14. Кредитний договір № 2203189574 від 20 червня 2008 року та додаткова угода № 1 до даного договору від 26 червня 2009 року, які були надані нотаріусу на підтвердження укладення між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ТОВ «Дебт Форс», і [PERSON] кредитного договору, не були посвідчені нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Окрім того, суд також приходить до висновку, що нотаріус не перевірив, чи не минуло більше трьох років з дня виникнення права вимоги. Як вбачається з умов вказаного кредитного договору, кредит надано позивачу на строк до 20 червня 2016 року, а виконавчий напис № 12324 вчинено нотаріусом 26 жовтня 2021 року, тобто після спливу трирічного строку з дня виникнення права вимоги. За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до ТОВ «Дебт Форс» у частині визнання виконавчого напису № 12324 від 26 жовтня 2021 року підлягають задоволенню. Щодо вимог про стягнення з відповідачів безпідставно набутих грошових коштів, суд зазначає наступне. З листа приватного виконавця виконавчого округу Київської області Канцедала О.О. № 9309 від 24 травня 2024 року вбачається, що в межах виконавчого провадження № 68515613 з примусового виконання виконавчого напису № 12324, виданого 26 жовтня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О.М., із [PERSON] було стягнуто та перераховано кошти, зокрема на користь ТОВ «Вердикт Капітал» у загальному розмірі 17\~782 гривні 78 копійок, і на користь ТОВ «Дебт Форс» у розмірі 1\~576 гривень 97 копійок (а.с. 141-142). Відповідно до вимог ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї\~глави застосовуються\~також до\~вимог про: 1)\~повернення виконаного\~за недійсним\~правочином; 2)\~витребування майна\~власником із\~чужого незаконного\~володіння; 3)\~повернення виконаного\~однією із\~сторін у\~зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз\~статті 1212\~Цивільного кодексу\~України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Вказана правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18 та від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18. З огляду на те, що виконавчий напис № 12324 від 26 жовтня 2021 року визнано судом таким, що не підлягає виконанню, а тому відпали правові підстави для набуття відповідачами коштів, примусово стягнутих з [PERSON] на виконання оскаржуваного виконавчого напису, в зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягає застосуванню стаття 1212 ЦК України. Зазначена позиція підтверджується, зокрема, постановою Верховного Суду від 06 березня 2019 року в справі № 910/1531/18. Механізм та порядок повернення боржнику стягнутих з нього коштів від приватного або державного виконавця у результаті визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню та закриття виконавчого провадження - чинним законодавством не врегульовано. Згідно п. 5 ч. 1\~ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. Наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа - визначені\~статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження». Проте, в зазначеній статті відсутні будь-які положення про повернення стягнутих в рамках такого закінченого виконавчого провадження коштів боржнику з рахунків приватного виконавця. Відтак, у Законі України\~«Про виконавче\~провадження» відсутній порядок повернення боржнику коштів у разі закінчення виконавчого провадження, а у випадку невжиття заявлених заходів та не стягнення безпідставно набутих коштів, обраний позивачем спосіб захисту та поновлення його порушених прав та інтересів буде неефективним, і як наслідок, позивач не зможе захистити порушені права в межах одного судового провадження за його позовом без нових звернень до суду. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК України). Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Звернення до суду з позовною заявою є засобом захисту порушеного права і охоронюваних законом інтересів. Спосіб захисту має оцінюватись у ракурсі не тільки законності, а й ефективності. Рішення суду має бути спрямоване на відновлення порушених прав особи, яка звертається до суду. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту суду належить зважати й на його ефективність з точки зору\~статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 р. (заява N 38722/02)). Крім того, слід враховувати, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод\~призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних (п. 35 рішення Європейського суду з прав людини від 13.05.80 р. в справі "Артіко проти Італії", п. 32 рішення від 30 травня 2013 року в справі "Наталія Михайленко проти України"). Тобто, в кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Враховуючи викладене, з метою ефективного захисту порушених прав позивача, суд вважає за необхідне задовольняючи позов у цій частині, стягнути з відповідачів на користь [PERSON] безпідставно набуті кошти, які було стягнуто з нього за спірним виконавчим написом, а саме з ТОВ «Дебт Форс» у розмірі 1\~576 гривень 97 копійок і з ТОВ «Вердикт Капітал», у межах заявлених позовних вимог, у розмірі 16\~691 гривня 71 копійка. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів необхідно стягнути на користь позивача на відшкодування витрат по сплаті судового збору 1 574 гривні 56 копійок, який сплачений із застосуванням пониженого коефіцієнту 0,8, по 787, 28 грн з кожного.

Outcome: approved