Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-08 00:00:00

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18.09.2015 у цивільній справі № 759/4145/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] позовні вимоги задоволено частково: стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 63 400 гривень та 634 гривні судового збору. 20.01.2016 на виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18.09.2015 до Святошинським районним управлінням юстиції у м. Києві було відкрито виконавче провадження ВП № [NUMBER]. В процесі виконавчого провадження ВП № [NUMBER] постановами від 01.02.2016 та від 30.05.2016 головним державним виконавцем відділу Державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, на все майно [PERSON] було накладено арешт та оголошено заборону на його відчуження. 30.05.2016 постановою державного виконавця Державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві виконавчий лист було повернуто [PERSON] , а виконавче провадження ВП № [NUMBER] закрито. Жодних документів виконавчого провадження на адресу [PERSON] від органів виконавчої служби не надходило, а відтак про наявність арешту вона не знала до того моменту, коли звернулася до нотаріуса та хотіла укласти договір дарування належного їй майна своїй дочці. Провадження за позовом відкрите відповідно до ухвали судді від 30.08.2023 року, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідачі своїм правом на подання відзиву не скористалися. Від Відповідача-1 надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, а у питання прийняття рішення він покладається на розсуд суду. Від Відповідача-2 засобами поштового звязку до суду надійшла заява, у якій вона підтвердила факт погашення [PERSON] заборгованості за рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18.09.2015 у цивільній справі № 759/4145/15-ц у повному обсязі та не заперечувала проти задоволення позову та зняття арешту з належного [PERSON] майна. 24.05.2024 від [PERSON] до суду надійла заява про долучення до матеріалів справи доказів, які підтверджували факт погашення боргу, а саме - платіжної інструкції про перехування коштів. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, арешт на майно [PERSON] було накладено з метою виконання судового рішення про стягнення коштів. Верховний Суд неодноразово наголошував, що застосування арешту майна боржника як обмежувального заходу не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч. 1-2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Вищевказана норма права безпосередньо кореспондується зі ст. 41 Конституції України, в якій закріплено аналогічні принципи. Зазначені норми права визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності. Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції. Проте, наявність протягом тривалого часу (понад 7 років) не скасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, а також за відсутності будь-яких відомостей стосовно рішення про стягнення виконавчого збору, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 50 Закону України "Про виконавче провадження" № 606-XIV від 21.04.1999 у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Зазначеними приписами саме на суд покладено виконання позитивних зобов`язань держави щодо вирішення спорів між учасниками юридичного конфлікту, які виникають між ними у відносинах власності при реалізації належних їм правомочностей. Суд повинен реалізовувати своє основне завдання (стаття 2 ЦПК України), а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. У даній ситуації наявність арешту, накладеного на все майно [PERSON] у завершеному виконавчому провадженні ВП № [NUMBER] та за відсутності будь-яких майнових претензій стягувача, унеможливлює здійснення належної реалізації та захисту її майнових прав. Суд також звертає увагу, що в матеріалах справи міститься заява Відповідача-2 про відсутність претензій, в якій вона не заперечує проти задоволення позовних вимог [PERSON] . Суд приходить до висновку, що вказана заява по своїй суті є заявою про визнання позову. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК УКраїни, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Частиною 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. У даному випадку визнання Відповідачам-2 позову не суперечить Закону та не порушує прав та законних інтересів інших осіб, а тому суд має підстави для застосування вимог ч. 4 ст. 206 ЦПК України. Питання про розподіл судових витрат сторонами не порушувалось. На підставі вказаних в рішенні норм закону,

Outcome: approved