Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-08 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - відповідач, АТ «Українська залізниця») з позовом, у якому просить стягнути з відповідач на його користь заробітну плату в сумі 7 701,86 грн за час роботи черговим на станції Дарниця (м. Київ) з 18 січня 2020 року по 17 лютого 2020 року. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що місце його постійної роботи згідно трудового договору була станція Ніжин, що підтверджується записами в трудовій книжці [NUMBER] . 16 січня 2020 року наказом Дирекції роботодавця № 64/ОС його направлено на станцію Дарниця (м. Київ) для виконання обов`язків чергового по залізничній станції Дарниця з 18 січня 2020 року терміном на один місяць і на вказаний період звільнено від виконання обов`язків чергового по залізничній станції Ніжин. Вважає, що він був направлений на станцію Дарниця для виконання обов`язків чергового по залізничній станції Дарниця із-за проведеної атестації і встановлення скороченої тривалості робочого тижня та застосування вимог Положення про порядок вивчення та перевірки знань актів безпеки руху поїздів та маневрової роботи працівниками залізничного транспорту України, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв`язку № 499 від 11 червня 2007 року. Зазначає, що згідно з Інструкцією про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України № 59 від 13 березня 1998 року (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 17 березня 2011 року № 362), Дирекція роботодавця повинна була видати наказ про відрядження, на підставі якого оформити посвідчення про відрядження та перед виїздом видати аванс для найму житлового приміщення та добових витрат. Відповідач здійснив оплату праці в розмірі середнього заробітку за основним місцем роботи, частину якої позивач витратив на харчування та фінансування інших потреб, тобто компенсував за рахунок заробітної плати добові витрати, оскільки визначені витрати не залежать від наявності чи відсутності наказу про відрядження. Отже, грошові кошти в розмірі 7 701,86 грн. є заробітна плата, яку позивач просить стягнути з відповідача, оскільки останній порушив вимоги чинного законодавства - не видав наказ про відрядження. З урахуванням викладеного просив суд стягнути з АТ «Українська залізниця» на його користь заробітну плату в розмірі 7 701,86 грн. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 01 вересня 2023 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 09 листопада 2023 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 09 березня 2023 року розгляд справи відкладено на 04 березня 2024 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 04 березня 2024 року розгляд справи відкладено на 02 травня 2024 року. У березні 2024 року до суду надійшов відзив представника АТ «Українська залізниця», в якому він заперечив проти задоволення позовних вимог, вважаючи їх безпідставними та необґрунтованими. Зазначає, що твердження позивача щодо порушень з боку відповідача законодавства про оплату праці є помилковими, оскільки всі кошти, які передбачені в наказі № 64/ОС від 16 січня 2020 року сплачені в повному обсязі. Також указує на те, що наказ № 64/ОС від 16 січня 2020 року не передбачає проведення перевірки знань актів з безпеки руху поїздів та маневрової згідно Положення про порядок вивчення та перевірки знань актів з безпеки руху поїздів та маневрової роботи працівниками залізничного транспорту України, затвердженого наказом Міністерства транспорту і зв`язку № 499 від 14 червня 2007 року. У березні 2024 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача, у якому [PERSON] вважає, що відомості викладені у відзиві є необґрунтованими, та не підлягають задоволенню. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 02 травня 2024 року відкладено розгляд справи на 08 серпня 2024 року. Позивач судове засідання не з`явився; про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, просить розглядати справу за його відсутності та задовольнити позов. Представник відповідача у судове засідання не з`явився; про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, просить розглядати справу за його відсутності та відмовити у задоволенні позову. Дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд дійшов наступного висновку. У відповідності, до частини другої статті 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Судом встановлено, що згідно наказу виробничого підрозділу Київська дирекція залізничних перевезень регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця» від 16 січня 2020 року № 64/ОС черговий по залізничній станції Ніжин [PERSON] у зв`язку із виробничою необхідністю та неукомплектуванням штату чергових по залізничній станції Дарниця був звільнений від виконання обов`язків чергового по залізничній станції Ніжин та направлений для виконання обов`язків чергового по залізничній станції Дарниця з 18 січня 2020 року терміном на один місяць. В наказі зазначено, що оплата проводиться по виконаній роботі, але не нижче середнього заробітку за основним місцем роботи. [PERSON] звернувся до суду з відповідними позовними вимогами про стягнення сум у рахунок відшкодування добових за відрядження в розмірі 7 701,86 грн. Згідно з частиною першою та другою статті 121 КЗпП України, працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв`язку із службовими відрядженням. Працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлених законодавством. Питання щодо направлення у відрядження працівників державних органів, а також підприємств, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів, регулюються Інструкцією про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1998 року № 59 (далі - Інструкція № 59). Службове відрядження відповідно до Інструкції № 59 - це поїздка працівника за розпорядженням керівника підприємства, об`єднання, установи, організації на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи. Так, направлення працівника у відрядження оформляється наказом (розпорядженням) роботодавця. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У ході розгляду справи позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів, що відповідач видавав наказ (розпорядження) про направлення [PERSON] у відрядження. У свою чергу судом встановлено, що на підставі наказу відповідача від 16 січня 2020 року № 64/ОС черговий по залізничній станції Ніжин [PERSON] у зв`язку із виробничою необхідністю та неукомплектуванням штату чергових по залізничній станції Дарниця був звільнений від виконання обов`язків чергового по залізничній станції Ніжин та направлений для виконання обов`язків чергового по залізничній станції Дарниця з 18 січня 2020 року терміном на один місяць. Оплату праці встановлено проводити по виконаній роботі, але не нижче середнього заробітку за основним місцем роботи. За загальним правилом відповідно до статті 31 КЗпП роботодавець не має права вимагати від працівника виконання роботи, не обумовленої трудовим договором. Проте, за певних умов та у встановленому законом порядку роботодавець може як постійно, так і тимчасово переводити працівника на іншу роботу. Законодавство про працю не дає визначення, що таке переведення працівника на іншу роботу. Пункт 31 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року № 9 містить роз`яснення, що переведенням на іншу роботу вважається доручення працівникові роботи, що не відповідає спеціальності, кваліфікації чи посаді, визначеній трудовим договором. Із змісту частини 1 статті 32 КЗпП вбачається, що переведенням на іншу роботу вважається також переведення працівника для подальшої його роботи на інше підприємство, установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, навіть за тією ж посадою, професією. Під іншою місцевістю вважається інший населений пункт. Відповідно до частини 1 статті 33 КЗпП тимчасове переведення працівника на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, за загальним правилом (крім випадків, передбачених частиною 2 цієї статті), допускається лише за його згодою. Тимчасове переведення працівника на посаду, яку обіймає тимчасово відсутній працівник, оформлюється наказом (розпорядженням) роботодавця. Строк такого переведення, зазвичай, визначається часом відсутності основного працівника на роботі. Після виходу тимчасово відсутнього працівника на роботу переведений на його посаду працівник за наказом роботодавця повертається на свою посаду. Оскільки позивач підписав вказаний наказ про переведення його на роботу на тому ж підприємстві в іншу місцевість, погодився з ним та у встановленому законом порядку не оскаржив, підстав вважати, що роботодавець перевів працівника в іншу місцевість на роботу проти його волі, немає. Позивачем не доведено відсутність у нього добровільного волевиявлення на переведення його на роботу на тому ж підприємстві в іншу місцевість. Суд приходить до висновку про те, що наказ про направлення позивача у відрядження роботодавцем не був виданий і вимога [PERSON] про стягнення з відповідача на користь позивача добових витрат за період відрядження, передбачених статтею 121 КЗпП України, задоволенню не підлягають. Оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, судові витрати несе позивач відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed