Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-04 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Київський завод «Радар» (далі - відповідач, АТ «Київський завод «Радар»), у якому просить стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день фактичної оплати у розмірі 790 833,84 грн. Свої вимоги мотивує тим, що він з 30 липня 2019 року по 21 червня 2021 року перебував у трудових відносинах з відповідачем на посаді Голови правління Генерального директора АТ «Київський завод «Радар». Наказом від 18 червня 2021 року № 69 позивача звільнено з роботи. При звільненні відповідач нарахував, проте не виплатив йому заробітну плату в розмірі 538 524,08 грн. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 15 вересня 2022 року у справі № 757/40758/21-ц стягнуто на його користь з АТ «Київський завод «Радар» заборгованість по заробітній платі в сумі 538 524,08 грн. У зв`язку із тим, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні позивача, та враховуючи те, що з моменту звільнення до моменту повного фактичного розрахунку пройшло 529 робочих днів, з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку, який на момент звернення до суду складає 790 833,84 грн. Просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за весь період затримки розрахунку по день фактичної оплати у розмірі 790 833,84 грн. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20 грудня 2022 року відкрито провадження в порядку загального позовного провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до АТ «Київський завод «Радар» про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку, та призначено підготовче судове засідання у справі на 12 квітня 2023 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12 квітня 2023 року відкладено розгляд справи у підготовчому засіданні на 08 червня 2023 року. Наступник розгляд справи призначено на 01 вересня 2023 року. 05 червня 2023 року до суду надійшов відзив представника відповідача АТ «Київський завод «Радар», у якому він просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Відзив обгрунтовано тим, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. У зв`язку з неможливістю погашення заборгованості через фактичну відсутність коштів на рахунку підприємства та фінансовою кризою, яка виникла внаслідок діяльності позивача на займаній ним посаді та збройної агресії російської федерації проти України, підприємство не мало фактично можливості своєчасно виплатити належні працівникові суми. 08 червня 2023 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, з якої вбачається, що він підтримує викладене в позові та просить задовольнити заявлені вимоги в повному обсязі. Зазначає, що відсутність коштів у роботодавця не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівнику коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Відповідач ні при звільненні, ні коли рішення суду набрало законної сили не виплатив позивачу заборгованість по заробітній платі. Доказів на підтвердження відсутності коштів на рахунках для виплати заробітної плати стороною відповідача також надано не було. Тому, нарахована сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 790 833,84 грн. є співмірною із сумою заборгованості в розмірі 538 524,08 грн. 08 червня 2023 року сторона відповідача подала до суду заперечення на відповідь на відзив, з яких вбачається, що він вважає наведені позивачем аргументи необґрунтованими, такими, що не відповідають дійсності з наступних підстав. Зазначає, що позивач перебуваючи на керівній посаді АТ «Київський завод «Радар» своїми діями спричинив неплатоспроможність роботодавця. Так, профспілковий комітет та господарський актив АТ «Київський завод «Радар» на своєму спільному засіданні 01 лютого 2021 року на підставі статті 45 КЗпП України оголосив недовіру Голові правління-Генеральному директору [PERSON] в зв`язку з практичною відсутністю діяльності підприємства впродовж останніх двох років його роботи, переведення товариства на простій - 1 робочий день на тиждень та систематичної невиплати заробітної плати працівникам. За викладених обставин, вини відповідача у заборгованості перед позивачем немає, тому АТ «Київський завод «Радар» звільняється від відповідальності передбаченої статтею 117 КЗпП України. 08 червня 2023 року сторона відповідача подала до суду письмові пояснення по справі, у яких просить суд при розгляді даної справи врахувати принцип співмірності, розумності, справедливості та розумності при застосуванні статті 117 КЗпП України та надав орієнтовний розрахунок майнових втрат, з врахуванням меж відповідальності АТ «Київський завод «Радар» та правової природи сум відшкодування передбачених статтею 117 КЗпП України, який становить 79 379,92 коп. за період з 21 червня 2021 року по 20 грудня 2021 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 01 вересня 2023 року оголошено перерву в підготовчому судовому засіданні. 08 листопада 2023 року сторона відповідача надала до суду письмові пояснення по справі, відповідно до яких зазначає, що остаточний розрахунок з позивачем відповідач провів після внесених 19 липня 2022 року змін у частину першу статті 117 КЗпП України, у відповідності до якої стягнення може бути проведене за шість місяців. У відповідача у період 22 червня 2021 року по 22 грудня 2021 року був запроваджений графік роботи - одноденний робочий день та введено простій. Таким чином кількість робочих днів у період з 22 червня 2021 року по 22 грудня 2021 року становила 27 робочих днів. Вважає, що орієнтовний розрахунок майнових втрат, з врахуванням меж відповідальності АТ «Київський завод «Радар», кількістю робочих днів та правової природи сум відшкодування передбачених статтею 117 КЗпП України становить 11 711,79 грн за період з 21 червня 2021 року по 20 грудня 2021 року. Указує на відсутність вини роботодавця - відповідача у проведення розрахунку з позивачем через ведення активних бойових дій в м. Києві, що вплинуло на фінансову спроможність відповідача; дії позивача на посаді керівника, призвели до виникнення заборгованості перед найманими працівниками та бюджетом. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 08 листопада 2023 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу за позовом [PERSON] до АТ «Київський завод «Радар» про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку до розгляду по суті у загальному позовному провадженні на 13 лютого 2024 року. 23 листопада 2023 року сторона позивача подала до суду заперечення на пояснення, відповідно до яких зазначає, що стосується одноденного режиму роботи та запровадження простою у відповідача, то позивач, як Генеральний директор-голова правління відповідача, виконував свої посадові обов`язки у звичайному режимі - п`ятиденний робочий тиждень. Скорочений робочий тиждень було застосовано до працівників відповідача і на позивача такий графік роботи не поширювався. Ураховуючи викладене, орієнтовний розрахунок майнових втрат, здійснений відповідачем, на думку позивача, здійснений невірно і не може братись судом до уваги. Крім того, сам по собі факт фінансових труднощів на підприємстві не може позбавляти працівників, в тому числі керівника, права на виплати, що передбачені при їх звільненні. У зв`язку із зайнятістю судді в іншому судовому провадження судове засідання, призначене на 13 лютого 2024 року, знято з розгляду та призначено наступне судове засідання на 12 березня 2024 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суд м. Києва від 12 березня 2024 року розгляд справи відкладено на 23 квітня 2024 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 23 квітня 2024 року оголошено перерву у справі. Позивач в судове засідання не з`явився, про день, час, місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечувала, просила відмовити в повному обсязі з підстав, викладених у заявах по суті. Суд, вислухавши думку учасників справи, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини та приходить до наступного висновку. Суд установив, що наказом ДК «Укроборонпром» від 14 червня 2019 року № 35 [PERSON] призначений виконувачем обов`язків Голови правління - Генерального директора АТ «Київський завод «Радар», що підтверджується записом у трудовій книжці позивача. Наказом ДК «Укроборонпром» від 30 липня 2019 року № 37 [PERSON] призначено за контрактом на посаду Голови правління - Генерального директора АТ «Київський завод «Радар» з 30 липня 2019 року. Наказом ДК «Укроборонпром» від 18 червня 2021 року № 69 [PERSON] , Голову правління - Генерального директора АТ «Київський завод «Радар» звільнено 21 червня 2021 року за власним бажанням за статтею 39 КЗпП України. Відповідно до довідки від 01 липня 2021 року № 160 заборгованість АТ «Київський завод «Радар» перед [PERSON] по заробітній платі станом на 30 червня 2021 року складає 538 524,08 грн, у тому числі сума компенсації за невикористані відпустки - 73 570,00 грн. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 15 вересня 2022 року стягнуто з АТ «Київський завод «Радар» на користь [PERSON] заборгованість із заробітної плати та компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 538 524,08 грн. Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Доказів того, що відповідач сплатив позивачу заборгованість по заробітній платі матеріали справи не містять. Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Положеннями статті 116 КЗпП України (в редакції чинній на час звільнення позивача) визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. За змістом статті 177 КЗпП України (в редакції чинній на час звільнення позивача), в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки подень фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівнику не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільненні, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а у разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 листопада 2013 року у справі № 6-114цс13. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме: виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 11 листопада 2019 року в справі № 757/14073/16-ц. Пунктом 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року передбачено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за два останні календарні місяці роботи. Для працівників, які працювали на даному підприємстві (в установі, організації) менше двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично відпрацьований час. При цьому враховуючи положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Відповідно до пункту 3 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до пункту 8 розділу 4 зазначеного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Доводи відповідача про те, що у АТ «Київський завод «Радар» у період 22 червня 2021 року по 22 грудня 2021 року було запроваджено скорочений робочий тиждень та простій, що впливає на розмір середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні позивача, не заслуговують на увагу з огляду на таке. Так, відповідачем надано суду докази про застосування простою та скороченого робочого тижня до працівників підприємства у період з 22 червня 2021 року по 22 грудня 2021 року. У свою чергу, наказ про зміну режиму роботи керівника підприємства видає особа, яка уповноважена статутом підприємства на прийняття та звільнення керівника. Інформації про зміну режиму роботи тa внесення відповідних змін дo правил внyтрішнього трудового розпорядку саме [PERSON] , як Генерального директора-голови правління АТ «Київський завод «Радар», відповідачем суду не надано, відтак розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку, який наданий АТ «Київський завод «Радар», судом оцінується критично та до уваги не береться. Як встановлено судовим розглядом повний розрахунок з позивачем АТ «Київський завод «Радар» на час розгляду цієї справи не проведено. Відомостей про те, за яких поважних причин з позивачем не було проведено відповідний розрахунок при звільненні, стороною відповідача надано не було. Доводи АТ «Київський завод «Радар» про те, що дії позивача на посаді керівника, призвели неплатоспроможності роботодавця є припущенням та не ґрунтуються на матеріалах справи. Відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів і не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП (постанова Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-195цс14). Позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 червня 2021 року по день звернення до суду з цим позовом в розмірі 790 833,84 грн. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З довідки про середній заробіток № 412 від 09 червня 2021 року вбачається, що середньоденна заробітна плата позивача становить 1 494,96 грн. Затримка розрахунку при звільненні відбулась з моменту звільнення до моменту повного фактичного розрахунку та складає 529 робочі дні. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 790 833,84 грн (1 494,96 х 529 = 790 833,84). Велика Палата Верховного Суду доходить до висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 17 КЗпП України. Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплат працівникові сум за трудовим договором на день звільненні; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. Велика Палата Верховного Суду погоджується з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Водночас виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазначає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинними, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований. З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Таким чином, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі № 761/9584/15-ц. Розмір простроченої заборгованості відповідача перед позивачем щодо виплати йому при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення, становив 538 524,08 грн. Убачається, що нарахована сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні - 790 833,84 грн., не є співмірною з заборгованістю відповідача по заробітній платі. Таким чином, суд приходить до висновку про зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до суми основної заборгованості - 538 524,08 грн. З огляду на наведене, позов підлягає задоволенню частково. З урахуванням часткового задоволення позову та відповідно до статті 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 5 384,24 грн судового збору.

Outcome: partial