Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-01 00:00:00

27.10.2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у проведенні ремонту та відновленні огорожі по межі суміжних земельних ділянок, стягнення моральних збитків, в якому просить суд ухвалити рішення, яким зобов`язати відповідачів усунути перешкоди [PERSON] у проведенні ремонту та відновленні огорожі по межі земельної ділянки, встановленої відповідно до Державного акту про право власності на земельну ділянку по [ADDRESS] ; стягнути з відповідачів на користь позивача завдані моральні збитки в сумі 60000,00грн. а також стягнути судові витрати. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що позивач [PERSON] є власником приватної земельної ділянки (згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку - серія ЯЛ №897136, виданому Управлінням Держкомзему у м.Львові 22 березня 2011р.) та власником житлового будинку по [ADDRESS] . Власником сусідньої земельної ділянки по [ADDRESS] є відповідач по справі - [PERSON] . У 1956р. батькові позивача - [PERSON] було відведено у [ADDRESS] ) у безтермінове користування земельну ділянку площею 600 м2 для будівництва житлового будинку на праві приватної власності. На цій зем. ділянці тепер заходяться два житлові будинки - будинок позивача під [ADDRESS] , який після смерті батька тепер належить племінниці - [PERSON] Через два роки, у 1958р. зліва поряд з земельною ділянкою батька позивача було відведено у безтермінове користування земельну ділянку площею 560м2 [PERSON] - батькові відповідача по справі - [PERSON] , за адресою по [ADDRESS] (тепер [ADDRESS] ).Тепер цей будинок розділений між двома власниками - [PERSON] , який проживає під №19/2 та [PERSON] , яка проживає під [ADDRESS] . На межі двох земельних ділянок будинковолодінь [ADDRESS] та [ADDRESS] батько позивача ще у 1968-69р.р встановив замість дерев`яного паркану, що був до цього часу на межі земельних ділянок - металеву огорожу(сітку зі стовпцями з труб ).Усю цю металеву огорожу батько встановив за свої власні кошти (документ про це до заяви додається ).Протягом останніх років (починаючи з березня 2012р.) сусіди, відповідачі - [PERSON] (який успадкував після смерті своєї мачухи частину будинку [ADDRESS] ) та його родина, що проживають у цьому будинку № 19/2 почали постійно створювати позивачу перешкоди у користуванні його земельної ділянкою та майном. Відповідач по справі - [PERSON] разом зі своєю родиною безпідставно та умисно захопив приватну земельну ділянку позивача. Він разом зі своїм сином - [PERSON] 5 червня 2014р. зі злоби, скориставшись відсутністю позивача вдома, мотивуючи тим, що нібито його батько встановлюючи на межі земельних ділянок будинковолодінь [ADDRESS] та № 19/2 металеву огорожу встановив її на його земельній ділянці, знищили цю огорожу (повигинали металеві стовпчики, два стовпчики взагалі зламали та розтягнули металеву сітку), яка була встановлена ще покійним батьком позивача у 1968-69р.р .Ці стовпчики були ще досить міцні і могли простояти ще багато років, якби їх умисно не зламали сусіди. Цим вони умисно завдали значної моральної та матеріальної шкоди позивачу. Через постійні сварки з відповідачами, [PERSON] вимушений був часто викликати поліцію, дуже нервуватись і переносити сильні стреси та приниження з боку відповідачів. Відповідачі постійно розповсюджували про позивача брехливу інформацію та наклепи усім сусідам, які проживають поруч. У своїх поясненнях, які надав представникам поліції відповідач - [PERSON] , він заперечував факт умисного руйнування ним та його сином огорожі. Він стверджував, що вона сама похилилася від старості, тому що стовпці поіржавіли. [PERSON] пояснював усім представникам органів правопорядку, що огорожа стоїть на його приватній земельній ділянці. Відповідач умисно створював конфлікти, а потім надаючи представникам поліції неправдиву інформацію про те, що ніби позивач сам поламав свою огорожу, умисно принижував честь та гідність, оговорюючи позивача у діях, яких він не вчиняв. Такі дії відповідача [PERSON] є умисними та протиправними. На неодноразові звернення позивача з цього приводу до Шевченківського районного відділу поліції м.Львова, а також на мої звернення до голови Шевченківської районної адміністрації м.Львова, [PERSON] отримував стандартні відповіді, що з гр-ном [PERSON] та його родиною було проведено профілактичну бесіду про неприпустимість протиправної поведінки по відношенню до нього, а також було роз`яснено, що у разі вчинення ними правопорушення, вони можуть бути притягнені до адміністративної, кримінальної чи цивільно- правової відповідальності, та що відносини, які склалися між ним та [PERSON] містять цивільно- правовий характер та не відносяться до компетенції органів правопорядку, та рекомендували звернутись в суд з цивільним позовом. Майже ідентичну відповідь 03.08.2016р. на заяву позивача до голови Шевченківської районної адміністрації м.Львова від 05.07.2016р. з рекомендацією звернутись в суд з цивільним позовом, отримав від голови Шевченківської районної адміністрації м.Львова. Отже ніякої допомоги у вирішенні цього питання від органів правопорядку та органів місцевого самоврядування позивач [PERSON] так і не отримав. Також вказує, що у зв`язку з постійними нервовими стресами, які виникали у позивача після конфліктів з відповідачами, у нього у середині липня 2012р. почалися перепади тиску і стався гіпертонічний криз, про що свідчать записи лікаря у медичній карті. Позивачу поставили діагноз - гіпертонія 1-ї стадії та аритмія. [PERSON] постійно змушений вживати ліки. На протязі усього часу і по даний період відповідачі і надалі продовжують влаштовувати сварки і позивач неодноразово після кожної сварки з ними змушений викликати кардіологічні карети швидкої допомоги і на наступний день звертатись до лікаря - кардіолога. На початку 2014р. лікар -кардіолог діагностував у позивача вже 2-гу стадію гіпертонії та атерокардіосклероз. У січні 2018р. позивач знову змушений був звернутись до лікаря - кардіолога у зв`язку з підвищеним тиском та приступами аритмії більше 140 уд,/хв.та тахікардії. На початку червня 2019р. за скеруванням лікаря-кардіолога позивач пройшов обстеження у приватному кардіологічному кабінеті" Ритм ", де і діагностували складну форму аритмії - ІХС(Атеросклеротичний кардіосклероз. Пароксизмальна форма тріпотіння та фібриляції передсердець з частотою 190 уд./хв.). Копії медичних довідок до заяви додаються. Лікар - кардіолог категорично заборонив нервуватись, щоб не було летального випадку. Зараз у позивача постійні перепади тиску і погане самопочуття. У зв`язку з цим понижена працездатність. 14 вересня 2004р. батько позивача підписав Акт встановлення меж земельної ділянки [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (копія Акту до заяви додається),тобто батько не мав ніяких зауважень чи претензій щодо меж земельної ділянки сусіда - [PERSON] ..23 лютого 2005р. [PERSON] було підписано відповідний Акт встановлення меж земельної ділянки батькові позивача - [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] (копія Акту до заяви додається),тобто сусід - [PERSON] також не мав ніяких зауважень та жодних претензій до меж земельної ділянки його сусіда - [PERSON] . З часу встановлення батьком огорожі на межі земельних ділянок будинковолодінь [ADDRESS] та [ADDRESS] а ніхто огорожу нікуди не переносив, вона так простояла понад 50 років. Державний акт на право власності на земельну ділянку [PERSON] за адресою: [ADDRESS] був виданий 9 квітня 2008р.( копія Акту до заяви додається). Після замірів відповідними приладами землевпорядником по місцю (по факту) земельних ділянок батька та земельної ділянки позивача, та виготовлення усієї відповідної документації, позивачу та його батькові були видані Державні акти на право власності на земельні ділянки. Державний акт на право власності на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] був виданий 22 березня 2011р.( копія Акту до заяви додається). Сусід, що проживає поруч племінниці позивача( яка після смерті батька успадкувала будинок і майно батька) за адресою - [ADDRESS] - [PERSON] приватизував свою земельну ділянку швидше за позивача та його батька - у 2009р. .Акт встановлення меж земельної ділянки з цим сусідом з двох сторін також був підписаний. Тобто, фактично позивач з батьком приватизували загальну зем. ділянку(яка була поділена між ними) у тих межах і з такою площею, якою вона і завжди була у їх користуванні. Позивач неодноразово намагався відремонтувати огорожу, яку поламав [PERSON] зі своїм сином (забетонувати новий стовпчик огорожі замість того, що був зламаний ними ), але відповідачі умисно перешкоджали йому це зробити. Разом зі своїм сином в присутності дільничного інспектора лей-та поліції [PERSON] , позивач намагався встановити новий стовпчик з сіткою на місце, де раніше стояв старий поламаний сусідами стовпчик з огорожею. Відповідачі почали скакати по цій сітці, штовхати її ногами і усіляко перешкоджали у встановленні на своє місце цієї огорожі. Представник поліції лей-т Качинський Ярослав не захотів втручатись у цей конфлікт і пішов. Згодом на одному із судових засідань по справі, яка була відкрита за позовом позивача до відповідачів, що проживають поряд по [ADDRESS] про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, лей-т поліції Качинський дав покази, які підтверджували те, що [PERSON] зі своїм сином перешкоджали у встановленні огорожі і не дали можливості позивачу це зробити. У серпні 2018р. донька [PERSON] - [PERSON] самовільно пересунула сітку на територію позивача і встановила її так, як вона вважає, що сітка має бути саме так встановлена, а її чоловік [PERSON] ще 21 вересня 2017р. забетонував яму, яку позивач викопав на місці, де був старий стовпчик, для встановлення нового стовпчика огорожі. Нещодавно у позивача з сусідами знову була сварка з викликом поліції, сильний нервовий стрес та потрясіння і ця сварка в котрий раз знову не вирішила цю проблему. Крім того, як вказує позивач, 21 вересня 2023р. він хотів провести підготовчі роботи по встановленню стовпчика на межі земельних ділянок з [PERSON] . Цю роботу позивач проводив на вулиці, біля своєї огорожі. Як тільки позивач почав розбивати бетонний фундамент своєї огорожі з вулиці, як тут же зі свого будинку вибіг сусід - [PERSON] , що проживає у будинку [ADDRESS] . Він почав перешкоджати позивачу проводити роботу, вирвав у нього з рук інструмент (перфоратор ), та кинув на землю. Згідно рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 19.06.2018р. (справа №466/8216/17), у резолю¬тивній частині рішення вказано: «Зобов`язати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] у проведенні ремонту огорожі по межі земельної ділянки, встановленої відповідно до Державного Акту про право власності на земельну ділянку на [ADDRESS] ». Але проводити роботи по ремонту цієї огорожі позивачу перешкоджали і він був змушений знову викликати наряд поліції. Рішення Шевченківського райсуду від 19 червня 2018р. так і не було виконано. У зв`язку з неправомірною поведінкою відповідачів та частими конфліктами, які ініціюють відповідачі з приводу меж земельних ділянок за весь час (з березня 2012р. по даний час), позивач та члени його родини перенесли сильні душевні страждання та стреси. Конфліктні ситуації, які носять постійний характер, дуже негативно впливають на стан здоров`я позивача та стан здоров`я його родини. Протягом останнього часу, після конфліктів спровокованих відповідачами, позивач змушений був неодноразово звертатись за медичною допомогою до лікарів. Внаслідок протиправних дій відповідачів, [PERSON] переніс сильні стреси та сильні душевні страждання у зв`язку з пошкодженням та знищенням його майна - огорожі, що заходиться на межі земельних ділянок будинковолодінь [ADDRESS] та [ADDRESS] . Перед представниками поліції, яких позивач був змушений постійно викликати при конфліктах з відповідачам, відповідач [PERSON] принижував честь та гідність позивача, обмовляючи у діях, яких він не вчиняв. Саме по вині відповідачів стан здоров`я позивача значно погіршився, тому завдану моральну шкоду заподіяну відповідачами, позивач оцінює у 60000 грн. Своїми неправомірними діями відповідачі по справі порушили законні права та інтереси позивача, як власника суміжної земельної ділянки. Вони безпідставно зменшили площу приватної земельної ділянки, тобто самовільно захопили приватну земельну ділянку позивача. Враховуючи вищенаведене, просить позов задовольнити. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю, покликаючись на вказані в позовній заяві обставини. Просив позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Богданов О.В. в судовому засіданні позов заперечив, підтримавши письмовий відзив, долучений до матеріалів справи. Просив у задоволенні позову відмовити за безпідставністю позовних вимог. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися, надіслали заяви про розгляд справи без їх участі, позов заперечують та просять у задоволенні позову відмовити, а тому оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без їх участі, суд вважає за можливе провести розгляд справи на підставі наявних доказів. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав та мотивів. Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст. ст. 77-79 ЦПК України. Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами, що позивач [PERSON] є власником будинковолодіння за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №897136, [PERSON] належить земельна ділянка пл. 0,0438 га на [ADDRESS] . Відповідачу [PERSON] належить на праві власності земельна ділянка пл. 0,0838 га на [ADDRESS] , що підтверджується копією Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД №462252, яка межує з земельною ділянкою, яка належить позивачу [PERSON] . З копій звернень позивача [PERSON] до Шевченківського відділу поліції та Шевченківської районної адміністрації, поданих ним впродовж 2015-2018рр. вбачається, що предметом конфліктів між сторонами у справі є металева огорожа, яка знаходиться на межі двох земельних ділянок. Позивач вказує, що під час неодноразового намагання відремонтувати власну огорожу, відповідачі чинять йому перешкоди, внаслідок чого виникають різного роду конфлікти. В судовому засіданні встановлено, що Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 19.06.2018 року по справі №466/8216/17, позов [PERSON] задоволено частково. Зобов`язано [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] у проведенні ремонту огорожі по межі земельної ділянки, встановленої відповідно до Державного Акту про право власності на земельну ділянку на [ADDRESS] . Вказане рішення не оскаржувалось та набрало законної сили. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. З огляду на викладене та відповідно до положення частини четвертої ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, суд не піддає сумніву та доказуванню обставинам, встановленим рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 19.06.2018 року, згідно засад інституту доказування у цивільному судочинстві, яке набрало законної сили. Вказаним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 19.06.2018 року по справі №466/8216/17 встановлено, що допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] - дільничний інспектор Шевченківського відділу поліції м.Львова пояснив, що був очевидцем конфлікту між сторонами по справі через намагання позивача провести ремонт металевої огорожі, яка знаходиться на межі ділянок сторін. Проте, як встановлено судом, рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 19.06.2018 року по справі №466/8216/17 не було виконано та після його ухвалення мали місце повторні факти чинення перешкод відповідачами у проведенні ремонту та відновленні огорожі позивачем [PERSON] . Мирно спір не вирішено. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, які, зокрема, означають можливість належним чином використовувати річ для своїх потреб за її призначенням; при здійсненні права власності власник зобов`язаний дотримуватися вимог закону і моральних засад суспільства і не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. За ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 4 ст. 373 ЦК України власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Згідно до ст. 78 Земельного кодексу України (надалі за текстом - ЗК України) право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Пунктами «і» та «е» частини першої статті 91 ЗК України передбачено, що власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів та дотримуватися правил добро сусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон. Землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів та дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон. Згідно ст. 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, злив нечистот, каналізацій, шумове забруднення тощо). Ч. 2 статті 103 ЗК України визначає межі допустимого негативного впливу на сусідню земельну ділянку шляхом встановлення заборони справляти неприпустимий вплив на земельну ділянку. Неприпустимим впливом слід вважати такий вплив на сусідню земельну ділянку, за якого власники або користувачі земельної ділянки втрачають можливість використовувати земельну ділянку за її цільовим призначенням. Відповідно до ст. 104 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати припинення діяльності на сусідній земельній ділянці, здійснення якої може призвести до шкідливого впливу на здоров`я людей, тварин, на повітря, земельні ділянки та інше. Так, за загальними правилами добросусідства, закріпленими законом у статтях 103- 109 ЗК України, додержання правил добросусідства є обов`язком для власників та землекористувачів земельних ділянок, які мають обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам та землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається щонайменше незручностей. Відповідно до ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та фізичним особам рівні умови захисту права власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. А пунктом «б» ч.3 ст. 152 ЗК України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав Згідно ст. ст. 386, 391 ЦК України власник, права якого порушені, має право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би вони й не були пов`язані з порушенням права володіння, та право на відшкодування завданої йому майнової і моральної шкоди. З урахуванням наведеного, суд вважає встановленим той факт, що на даний час продовжують існувати порушення зі сторони відповідачів правил добросусідства, відображених у змісті позовних вимог, не зважаючи на рішення суду від 19.07.2018 року, яким встановлено порушення відповідачами прав позивача щодо перешкод у користуванні належною земельною ділянкою, і такі порушення створюють позивачу перешкоди у користуванні майном, зокрема призводять до неможливості провести ремонт та відновлення огорожі, відтак власник будинковолодіння та земельної ділянки [PERSON] вправі вимагати усунення таких порушень, а тому позов в цій частині підлягає задоволенню. Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди в розмірі 60000,00грн., то на думку суду така вимога до задоволення не підлягає з врахуванням наступного. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Згідно п. 9 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК особа має право на відшкодування: моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.1167 ЦК України - моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Виходячи з положень п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Пунктом 9 постанови Пленум Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної( немайнової) шкоди" передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Таким чином, суд вважає, що вимога про відшкодування моральної шкоди не підлягає задоволенню, оскільки позивачем у відповідності до вимог ст. 23 ЦК України, якою врегульовано відшкодування моральної шкоди, не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт завдання йому моральної шкоди діями відповідачів, не встановлено вини відповідачів у завданні моральної шкоди позивачу, а також не наведено в судовому засіданні жодного аргументу та доказу, в чому полягає завдана йому моральна шкода. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обв`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів в користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1073,60 грн.

Outcome: partial