Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою та просить суд визнати його батьком [PERSON] , [INFO] . В обгрунтування свої вимог зазначає, що приблизно з 1990 року був у стосунках з [PERSON] , яка була не заміжньою, та згодом народила йому сина. Однак позивач мав сім`ю, тому за згодою сторін хлопчика назвали [PERSON] , а по батькові записали [PERSON] . Від самого народження він брав участь у житті свого сина, допомагав матеріально, після закінчення школи оплачував вартість репетиторів щоб син отримав гідну освіту. Після закінчення медичного університету позивач хотів допомогти зі житлом внаслідок чого 07.06.2002 року він оформив договір купівлі-продажу своєї квартири у [ADDRESS] на [PERSON] за зниженою ринковою вартістю. У 2018 році померла [PERSON] , після чого позивач ще більше почав допомагати сину: оплачував комунальні послуги, на весіллі [PERSON] та [PERSON] виступав як батько нареченого, вручив молодятам 20000,00грн. [INFO] помер [PERSON] . Після його смерті позивач бажає вступити в законні права спадщини померлого: бажає від відповідачки матеріальну компенсацію за продану квартиру у [ADDRESS] , однак отримав відмову. За таких обставин він змушений звернутися до суду із даним позовом. 14.11.2023р. позивач подав заяву про зміну предмету позову у якій просить встановити факт батьківства [PERSON] щодо [PERSON] . У відзиві на позовну заяву про встановлення батьківства представник відповідача [PERSON] - адвокат Геш І.Ю. просить суд відмовити у задоволенні позову, вважає такий безпідставним та не обгрунтованим, поданий до неналежного відповідача. В своє обгрунтування зазначає, що [PERSON] являлася дружиною покійного [PERSON] , однак чинним законодавством не передбачено пред`явлення позову про визнання батьківства до дружини покійної особи, що є самостійною підставою для відмови у позові. В частині зміни предмету позову вважає такий не передбачений законом та є неефективним для захисту порушеного права позивача. 27.05.2024 року представник відповідача подав клопотання про закриття провадження у справі в частині окремого провадження у справі про встановлення факту батьківства, однак розгляд даної справи розпочато в позовному провадженні, в ході якої позивач змінював предмет позову, тому у даному випадку не може бути застосовано ч.6 ст. 294 ЦПК України. 28.05.2024 року позивач повторно подав заяву про зміну предмету позову у якій просить встановити факт батьківства [PERSON] щодо [PERSON] та визнати за ним право власності за законом в 1 чергу спадкування після смерті [PERSON] , яка прийнята судом. Представник відповідача адвокат Геш І.Ю. надав суду відзив на змінені позовні вимоги, вважає їх безпідставними та необгрунтованими, подані до неналежного відповідача а тому просить відмовити у їх задоволені. Також зазначає, що позивач не відправив примірник змінених позовних вимог учасникам справи, не долучено квитанцію про сплату судового збору, в заяві не зазначені вимоги ст. 175 п.6-10 ЦПК України. В ході розгляду справи залучено у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог - [PERSON] . Із наданих пояснень [PERSON] встановлено, що [PERSON] була його радною сестрою, самостійно виховувала сина [PERSON] та отримувала відповідну допомогу від держави. Вважає, що позивач діє недобросовісно, оскільки якби хотів бути батьком то міг встановити своє батьківство ще за життя сина, обставин, які могли перешкоджали це зробити протягом 24 років позивач не вказав. Доказів надання матеріальної допомоги [PERSON] суду також не надано, більше того позов подано до неналежного відповідача, тому такий не підлягає до задоволення. У додаткових поясненнях [PERSON] заперечує зміну позивачем предмету позову, оскільки факт батьківства можливо встановити лише тоді, коли запис про батька дитини в Книзі реєстрації народжень вчинено згідно ст.135 СКУ, із такою заявою можуть звернутися матір, опікун дитини, особа яка її виховує, та сама повнолітня дитина. Також звертає увагу на неправдивість позовних вимог в частині того, що позивач оплачував послуги репетитора для [PERSON] , оскільки останній не потребував таких послуг бо сам успішно навчався. Також зазначає, що факт батьківства може бути встановлений судом за ч.1 ст.130 СК України у разі смерті того, батьківство кого встановлюється, тому при встановлені батьківства слід керуватися ч.1 ст.128 СК України, ст. 53 Кодексу про шлюб і сім`ю, оскільки [PERSON] народився [INFO] , тобто до 01.01.2004р. Одночасно зазначає, що твердження позивача не є правдою, оскільки позивач позичив гроші у його сестри [PERSON] , яка склала боргову розписку на 3тис. доларів США, для покупки квартири у [ADDRESS] , проте борг він не віддав, після чого сестра доплатила йому кошти за квартиру у [ADDRESS] (тобто сестра купила квартиру за повну собівартість). Ремонт квартири робився власними силами, а після закінчення навчання у медінституті [PERSON] подруги сестри допомагали поклеїти шпалери та зробили косметичний ремонт в квартирі. Твердження позивача про подаровані кошти на весілля розцінює як хизування. Коли його сестра важко хворіла то [PERSON] опікувалися родичі, вчителі та подруги матері, а [PERSON] навіть жодного разу її не провідав. Вказане також підтверджується в інтерв`ю газети «Вісник» де [PERSON] згадує про свою маму, родичів та вчителів, що також спростовує твердження позивача про те, що він наймав репетиторів для сина, проте [PERSON] закінчив школу із золотою медаллю, був здібним у навчанні. Після смерті [PERSON] він організовував чин похорону, забирав із моргу, а кошти допомагали зібрати лікарі, вчителі, студенти, однокласники. Таким чином позивач не брав участі в житті [PERSON] , матеріально йому не допомагав, не виконував батьківських обов`язків а лише має на меті отримати частину спадщини його племінника. Протягом життя позивач не сплачував аліменти на утримання сина, не проводив з ним вихідні чи спільні поїздки тому він не вважав себе батьком дитини, а лише після його смерті має намір збагатитися. Позивач та його представник адвокат Павелчак Я.О. в судове засідання не прибули, надали суду заяву про розгляд справи у їхній відсутності. Відповідач та її представник в судове засідання не прибули, суду надійшла заява про розгляд справи у їхній відсутності, позовні вимоги заперечують повністю. Третя особа [PERSON] в судове засідання не прибув, попередньо надав заяву про розгляд даної справи у його відсутності, проти позову заперечує. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як встановлено із матеріалів справи [PERSON] народився [INFO] , його батьками записані: [PERSON] та [PERSON] . Реєстрація народження відбулася у відділі реєстрації актів громадського стану м.Червонограда Львівської області, про що видано свідоцтво № [NUMBER] . Зареєстрованим місцем проживання [PERSON] є [ADDRESS] , про що свідчить відбиток штампу у паспорті громадянина України [NUMBER]. [INFO] помер [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] та лікарським свідоцтвом про смерть №96 від 14.01.2023р., Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть. Також із матеріалів справи встановлено, що за життя [PERSON] перебував у шлюбі із [PERSON] , відповідачкою по справі. Дані обставини підтверджуються матеріалами справи. Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. У розділі VII Прикінцеві положення СК України законодавець не передбачив правил, аналогічних положенням абзацу 2 пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Якщо актовий запис про народження дитини вчинений до 01 січня 2004 року, то при його оспоренні застосовуються відповідні положення КпШС (Постанова Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2023 року у справі № 161/10712/21). У постанові Верховного Суду України від 25 лютого 2015 року в справі № 6-20цс15 зроблено висновок, що "оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у статті 128 СК України, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у статті 53 КпШС України, при вирішенні питання про те, якою нормою необхідно керуватися при розгляді справ цієї категорії, слід виходити з дати народження дитини". Походження дитини від батьків, які перебувають між собою в шлюбі, засвідчується записом про шлюб батьків (стаття 52 КпШС України). Батько і мати, які перебувають у шлюбі між собою, записуються батьками дитини в книзі записів народжень за заявою будь-кого з них (стаття 54 КпШС України). Відповідно до частини другої статті 53 КпШС України в разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття. Частиною третьою цієї ж статті визначено чотири юридично значимі обставини встановлення батьківства, кожна з яких є необхідною і достатньою для задоволення позову: а) спільне проживання та ведення спільного господарства батьками дитини до її народження; б) спільне виховання батьками дитини; в) спільне утримання батьками дитини; г) визнання батьківства відповідачем. Особа, записана як батько або як мати дитини в книзі записів народжень, або особа, яка фактично є батьком дитини, в разі смерті матері чи позбавлення її батьківських прав має право оспорити проведений запис протягом року з того часу, коли їй стало або повинно було стати відомо про проведений запис (частина перша статті 56 КпШС України). Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України", яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, згідно зі статтею 53 КпШС України підставою для встановлення батьківства (факту батьківства) може бути не сам по собі факт біологічного походження дитини, а фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері й особи, яку та вважає батьком дитини, ведення ними спільного господарства до народження останньої, або спільне її виховання чи утримання, або ж докази, що достовірно підтверджують визнання особою батьківства. Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття. У необхідних випадках суд для з`ясування питань, пов`язаних із походженням дитини, може з урахуванням обставин справи призначити відповідну судову експертизу. У спірних правовідносинах позивач бажає себе батьком [PERSON] . Суд зазначає, що а момент народження дитини [PERSON] , [INFO] , реєстрація народження дитини провадиться державним органом реєстрації актів громадського стану відповідно до Закону України від 24.12.1993 №3807-XII «Про органи реєстрації актів громадянського стану» (який був чинним на момент народження та реєстрації народження дитини (далі - Закон № 3807-XII) згідно Інструкції Про порядок реєстрації актів громадянського стану в України, затвердженої Міністром юстиції України 29.12.1984 р. N 22/5. Відповідно до статті 1 Закону України від 24.12.1993 №3807-XII «Про органи реєстрації актів громадянського стану» (який був чинним на момент народження та реєстрації народження дитини (далі - Закон № 3807-XII) акти громадянського стану - це засвідчені державою факти народження, смерті, одруження, розірвання шлюбу, встановлення батьківства, переміни прізвища, імені, по батькові. Вони є юридичними фактами, з якими закон пов`язує виникнення, зміну або припинення відповідних прав та обов`язків. Акти громадянського стану підлягають обов`язковій реєстрації в органах реєстрації актів громадянського стану. Згідно п. 20 Інструкції Про порядок реєстрації актів громадянського стану в України 29.12.1984 р. N 22/5 Батько і мати, які перебувають у шлюбі між собою, записуються батьками дитини в книзі реєстрації актів про народження за заявою будь-кого з них. Якщо батьки не перебувають у шлюбі між собою, запис про матір дитини провадиться за заявою матері, а запис про батька дитини - за спільною заявою батька і матері дитини, або батько записується згідно з рішенням суду. У разі, коли мати не перебуває у шлюбі та немає спільної заяви батьків або рішення суду про встановлення батьківства, запис про батька дитини провадиться за прізвищем матері, а ім`я, по батькові - за бажанням матері, запис про громадянство і національність батька - за громадянством і національністю матері. Звертаючись до суду за захистом свого порушеного права із даним позовом [PERSON] вважає себе батьком дитини [PERSON] , [INFO] . В ході розгляду даної справи [PERSON] надав пояснення про те, що знав [PERSON] , був з нею у стосунках від яких остання народила йому сина, проте сторони не були у зареєстрованому шлюбі тому сина назвали [PERSON] та записали по батькові [PERSON] . Він ніколи не втрачав інтерес до дитини, допомагав матеріально. Однак на підтвердження вищенаведеного суду не надано належних доказів які містять інформацію щодо предмета доказування: спільне перебування та спілкування з дитиною; особисті листи, спільні фотокартки у різні періоди життя; підтвердження у наданні матеріальної допомоги чи сплати аліментів; інші докази їх спільного виховання або утримання ними дитини відсутні. В матеріалах справи наявні платіжні квитанції щодо переказу грошових коштів на ім`я [PERSON] від [PERSON] , однак такі містять разовий характер у 2021р. та 2022р. і можуть розцінюватися як позика, що підтверджується банківською випискою, де відсутнє призначення платежу. Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги. Вказані обставини позивач не довів належними та допустимими доказами, які б із достовірністю підтверджували, що він брав участь у житті сина а також те, що він визнавав позивача своїм батьком. Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства. Підставою для встановлення факту батьківства можуть бути будь-які відомості, що свідчать про походження дитини від даної особи, зібрані відповідно до вимог ЦПК України. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 травня 2018 року у справі № 591/6441/14-ц (провадження № 61-6030св18) зазначено, що доказами у зазначеній категорії справ можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Європейський суд з прав людини зауважив, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства (KALACHEVA v. RUSSIA, № 3451/05, § 34, ЄСПЛ, від 07 травня 2009 року). Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі сукупності доказів. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК України, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності.

Outcome: dismissed