Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-31 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] \~ про стягнення на її користь аліментів на утримання дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 10000,00 грн щомісячно, до досягнення дітьми повноліття. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з вона відповідачем [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі. Вказала, що вона та відповідач є батьками неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . \~ \~ \~ \~У позові посилалася на те, що після розірвання шлюбу діти проживають разом з нею, а відповідач не надає добровільно матеріальної допомоги на утримання дітей і відверто відмовляє в будь-якій матеріальній допомозі. Зазначила, що [PERSON] є фізично здоровою людиною, не має на утриманні жодної особи інваліда, дитини чи людини похилого віку, має неофіційний регулярний дохід в середньому за місяць у розмірі 30\~000,00 грн, тому вважає можливим стягнути з останнього аліменти на двох дітей у розмірі 10 000,00 грн. Зауважила, що у зв`язку зі станом здоров`я дитини-інваліда [PERSON] вона не має можливості працювати. Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 20.06.2024 відкрито провадження у справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті (а.с. 37). Позивачка та її представник адвокат Калафута Д.В. в судове засідання не з`явилися, про день та час судового розгляду повідомлялися належним чином. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Клопотання про відкладення розгляду справи та відзиву до суду не надав. У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Ухвалою суду від 01 серпня 2024 року вирішено провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. За вказаних обставин, відповідно до положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Згідно з частиною 2 статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено,\~що 09\~квітня 2014\~року Центральним\~відділом державної\~реєстрації актів\~цивільного стану\~реєстраційної служби\~Полтавського міського\~управління юстиції\~зареєстровано шлюб\~між [PERSON] ,\~ [INFO] \~та [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~актовий запис\~№ 264.\~Після державної\~реєстрації шлюбу\~позивачка змінила\~прізвище на\~ [PERSON] ,\~що підтверджується\~копією свідоцтва\~про шлюб\~серії [NUMBER] \~від 09.04.2014 (а.с. 20 ). Від вказаного\~шлюбу сторони\~мають неповнолітніх\~дітей -\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~ [PERSON] ,\~ [INFO] \~ (а.с. 24,11). Діти проживають разом з матір`ю [PERSON] та знаходиться на її утриманні. Також судом встановлено, що малолітня дитина [PERSON] має діагноз внутрішня вроджена гідроцефалія, стан після ВІІШ (01.08.202 подовження абдомінального кінця ЛШС) (а.с. 10, 12,19), хронічна субдуральна гематома, внутрішня набута гіпертензійна гідроцефалія, стан після венткулоперинеостомії, дисфункція ЛШС (а.с. 13), атрофія диску зорового нерва (а.с. 15), внутрішня гіпертензійна гідроцефалія, внаслідок гіпертонічно-ішемічного ураження ЦНС, була проведена операція встановлення ЛШС 13 жовтня 2014 року, передчасно народжена дитина Т1 2 тижні, ПКВ 2 тижні, анемія першого ступеня змішаного генезу, вторинна кардіоміопатія ВОВ (а.с. 16), внутрішня вроджена гіпертензійна гідроцефалія (а.с. 17). Позивачка здійснює постійний догляд за донькою [PERSON] , є законним представником (опікуном) дитини-інваліда, що підтверджується посвідченням серії [NUMBER] (а.с. 25). Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом положень статті 18 Конвенції про права дитини - батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Статтею 51 Конституції України та статтею 180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Із роз`яснень, які містяться в пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вбачається, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідно до положень частини 2 статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частиною 3 статті 181 Сімейного кодексу України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. За змістом частини 1 статті 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Положеннями статті 182 СК України, визначено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. За змістом положень п. 3, 19, 21 Порядку встановлення лікарсько-консультативними комісіями інвалідності дітям, затвердженого постановою Кабінету Міністрів україни від 21 листопада 2013 р. № 917, особам віком до 18 років лікарсько-консультативними комісіями лікувально-профілактичних закладів\~ встановлюється категорія дитина з інвалідністю, а особам віком до 18 років, які мають виключно високу міру втрати здоров`я та надзвичайну залежність від постійного стороннього догляду, допомоги або диспансерного нагляду інших осіб і які фактично не здатні до самообслуговування, - категорія дитина з інвалідністю підгрупи А. Дитині, якій встановлена інвалідність, залежно від міри втрати здоров`я та обсягу потреби в постійному сторонньому догляді, допомозі або диспансерному нагляді встановлюється категорія дитина з інвалідністю або дитина з інвалідністю підгрупи А. Підставою для встановлення дитині категорії дитина з інвалідністю підгрупи А є виключно висока міра втрати здоров`я та надзвичайна (повна) залежність від постійного стороннього догляду, допомоги або диспансерного нагляду та фактична нездатність до самообслуговування. До числа дітей із виключно високою мірою втрати здоров`я належать діти, які мають будь-які основні види порушень функцій організму III і IV ступеня їх вираження (виражені та значно виражені порушення) і обмеження життєдіяльності будь-якої категорії II, III і IV ступеня їх вираження (які оцінюються відповідно до вікової норми). Вирішуючи спір по суті, суд виходить із сукупності наявних в матеріалах справи доказів та враховує загальновідомі обставини про щоденну потребу неповнолітніх дітей у їжі, одязі, засобах особистої гігієни, забезпеченні належних побутових умов та умов для належного гармонійного розвитку, а також те, що обов`язки з утримання дітей є рівними для обох батьків. Крім того, суд також враховує наявність істотної обставини, яка суттєво впливає на визначення розміру аліментів - стан здоров`я дитини - інваліда [PERSON] , яка згідно з наявною медичною документацією фактично не здатна до самообслуговування та має повну залежність від постійного стороннього догляду. Зазначена обставина зумовлює наявність у такої дитини щоденних додаткових потреб, обумовлених високою мірою втрати здоров`я та обмеженням життєдіяльності. Крім того, нездатність дитини- інваліда до самообслуговування та її повна залежність від постійного стороннього догляду з боку позивачки зумовлюють відсутність у [PERSON] можливості працевлаштуватися для того, щоб фінансово забезпечити себе та своїх малолітніх дітей. З урахуванням наведених вище положень закону, встановлених обставин справи, суд вважає, що з відповідача необхідно стягнути на користь позивачки аліменти на утримання дітей у твердій грошовій сумі у розмірі 10000,00 грн. На переконання суду, розмір аліментів, визначений позивачкою, забезпечить потреби неповнолітніх дітей, відповідатиме об`єктивним можливостям відповідача та задовольнятиме правомірні очікування позивачки на отримання аліментів, і з урахуванням балансу інтересів батьків та дітей буде достатнім для забезпечення їх належного утримання та відповідатиме обов`язку батька надавати таку допомогу. При цьому, відповідач в судове засідання не з`явився, не скористався своїм процесуальним правом сторони та не подав до суду відзив на позовну заяву, не надав заперечень щодо обґрунтувань позову, не подав до суду будь-яких доказів щодо свого стану здоров`я та матеріального становища, не подав доказів на спростування доводів позивачки, зокрема, щодо неможливості сплати ним аліментів у визначеному позивачкою розмірі, наявності у нього на утриманні інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, існування інших обставин, що мають істотне значення та враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Положеннями статтей 12,13 ЦПК України, визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.\~ Відповідно до ст. 76, 77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до частини 1 статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а відтак, вимога позивачки підлягає задоволенню з дня подання позовної заяви до суду. У відповідності до пункту 1 частини 1 статті 430 ЦПК України рішення в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми платежу (аліментів) за один місяць підлягає негайному виконанню. Поряд з цим, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у сумі 1000,00 грн. Судом встановлено,\~що 24\~березня 2024\~року між\~адвокатом Калафутою\~Д.В.\~та позивачкою\~у справі\~ [PERSON] \~було укладено\~договір про\~надання правової\~допомоги (а.с. 28-30). Суду стороною\~позивача надано\~примірник договору\~зазначеного вище,\~з вказанням\~виду правової\~юридичної допомоги\~ та\~його обсягу.\~Крім того,\~надано акт\~приймання-передачі\~наданої правничої\~допомоги від\~15.05.2024\~та квитанцію\~до прибуткового\~касового ордера\~№ 15/04-24\~від 15.05.2024 (а.с. 26, 27). Відповідно до\~акта приймання-передачі\~наданої правової\~допомоги від\~15.04.2024,\~вартість послуг\~адвоката,\~а саме:\~юридична консультація,\~опрацювання законодавчої\~бази,\~підготовка та\~складання позовної\~заяви про\~стягнення аліментів\~та доданих\~доказів до\~неї складає\~3000,00\~грн (а.с. 27). Поряд з цим, позивачка просила стягнути з відповідача понесені нею витрати на правову допомогу у розмірі 1000,00 грн. Статтею 137 ЦПК України визначено поняття витрат на правничу допомогу та порядок їх відшкодування, у відповідності до якої витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до частин 2 та 3 статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Положеннями частини 4 статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Частиною 6 статті 137 ЦПК України визначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Разом з тим, чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Так, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц. Тобто в цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін. У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який тим не менш, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині четвертій статті 137 ЦПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат. Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Касаційного господарського суду від 16.07.2020 у справі № 909/452/19, 02.11.2020 у справі № 922/3548/19 та 18.11.2020 у справі № 923/1121/17. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), у тому числі в рішенні від 28 листопада 2002 року Лавентс проти Латвії (Lavents v. Latvia) за заявою № 58442/00 щодо судових витрат, зазначено що за статтею 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (див., серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах Ніколова проти Болгарії та Єчюс проти Литви , пункти 79 і 112 відповідно). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі Схід/Захід Альянс Лімітед проти України (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268). На переконання суду, розмір витрат на правову допомогу, зазначений позивачем є співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. Між тим, з огляду на характер виконаних адвокатом робіт і обсяг наданих послуг, характер спору, складність справи, суд вважає, що зазначений позивачем розмір витрат на правову допомогу який вона просить стягнути з відповідача є справедливим. При цьому, відповідач [PERSON] не надав заперечень щодо стягнення з нього витрат на правову допомогу, жодним чином не спростував їх неспівмірність та не навів жодних доводів для їх зменшення. Таким чином, беручи до уваги принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи та значимості таких дій у справі, суд дійшов висновку, що розмір витрат позивачки на професійну правничу допомогу в сумі 1000,00 грн, який вона просила стягнути з відповідача є справедливим і співмірним. У відповідності до положень статті 4, пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», статті 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача в дохід держави судовий збір, від сплати якого позивачка звільнена.

Outcome: approved