Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що постановою Кропивницького апеляційного суду від 26.02.2019 у справі №401/2194/17 за позовом [PERSON] до АТ КБ «Приватбанк» про визнання припиненим зобов`язання, стягнення заборгованості та відшкодування моральної шкоди, апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково; рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19.06.2018 в частині відмови у задоволенні позову [PERSON] до АТ КБ «Приватбанк» про визнання припиненими зобов`язання за кредитним договором б/н від 12.07.2011 у зв`язку зі сплатою заборгованості у розмірі 2 537,96 грн. на підставі рішення Світловодського міськрайонного суду від 07.12.2015 та стягнення коштів за договором № SAMDN80000726886119 «Стандарт» від 03.07.2012 у розмірі 40975,99 грн. скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про задоволення позову; визнано припиненим зобов`язання [PERSON] за вказаним кредитним договором у зв`язку зі сплатою заборгованості у розмірі 2 537,96 грн. на підставі рішення Світловодського міськрайонного суду від 07.12.2015; стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] кошти за договором №SAMDN80000726886119 «Стандарт» від 03.07.2012 у розмірі 40975,99 грн. Проте, вказує, що станом на день звернення до суду рішення суду не виконано. На даний час відповідач ухиляється від виконання зобов`язання, а отже, просить суд стягнути з відповідача на свою користь кошти за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 15.05.2020 по 23.02.2023 інфляційні збитки у розмірі 6871,26 грн та 3 % річних у розмірі 2182,00 грн. Ухвалою суду від 12.01.2024 у справі за вказаним позовом відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження, з викликом сторін. 18.04.2024 до суду від [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. 16.05.2024 від представника АТ КБ «ПриватБанк» - Ядульського Д.В. надійшов відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що позовні вимоги [PERSON] не підтверджені жодними доказами, а отже вимоги є необґрунтованими. Відмітив, що порядок надходження грошових коштів на рахунки стягувачів визначається безпосередньо державним виконавцем. Окрім того, просив застосувати строки позовної давності. В судове засідання сторони не з`явились, про розгляд справи повідомлялись належним чином, позивач подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. З урахуванням викладеного, ст. ст. 128-131, 223 ЦПК України та з метою уникнення затягування розгляду справи суд вважає, що в матеріалах справи є достатньо даних і доказів для її розгляду по суті за відсутності учасників справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судовим розглядом встановлено, що постановою Кропивницького апеляційного суду від 26.02.2019 у справі №401/2194/17 за позовом [PERSON] до АТ КБ «Приватбанк» про визнання припиненим зобов`язання, стягнення заборгованості та відшкодування моральної шкоди, апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19.06.2018 в частині відмови у задоволенні позову [PERSON] до АТ КБ «Приватбанк» про визнання припиненими зобов`язання за кредитним договором б/н від 12.07.2011 у зв`язку зі сплатою заборгованості у розмірі 2 537,96 грн. на підставі рішення Світловодського міськрайонного суду від 07.12.2015 та стягнення коштів за договором № SAMDN80000726886119 «Стандарт» від 03.07.2012 у розмірі 40975,99 грн. скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про задоволення позову; визнано припиненим зобов`язання [PERSON] за вказаним кредитним договором у зв`язку зі сплатою заборгованості у розмірі 2537,96 грн. на підставі рішення Світловодського міськрайонного суду від 07.12.2015; стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] кошти за договором №SAMDN80000726886119 «Стандарт» від 03.07.2012 у розмірі 40975,99 грн. Причиною звернення до суду із позовом, за твердженням позивача, стало невиконання вищевказаного судового рішення відповідачем. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України). Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справі. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу (див. постанову Верховного Суду від 21.01.2020 у справі №911/3883/16). Частини 1, 2ст.509 ЦК України визначають, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11цього Кодексу. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків,зокрема,є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2ст. 11 ЦК України). В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Згідно ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. У силу вимог ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно дост.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За приписами ст.ст.610,611,612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушення умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема зміна умов зобов`язання та сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Зі змісту заявлених вимог та суб`єктного складу сторін вбачається, що предметом позову є визнання дій відповідача протиправними та стягнення коштів. Кошти, які було стягнуто з відповідача рішенням суду, ніяк не можуть розглядатися як «вартість робіт (послуг)» та/або «загальна вартість замовлення» у сенсі ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів». Суд зазначає, що позивач, як власник свого рахунку в даному випадку не є споживачем фінансових послуг, а банк - не є їх виконавцем і не несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені в розмірі 3% вартості послуги за кожен день прострочення. Позивач також безпідставно посилається на вимоги ст.625 ЦК України, відповідно до якої боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, у зв`язку із тим, що статтею 625 ЦК України регулюються зобов`язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. Проте, порушення зобов`язання не відбулось. Доказів відмови банку у поверненні коштів матеріали справи не містять. Окрім того, суд зазначає, що порядок виконання рішень судів в Україні здійснюється відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02.06.2016. Відповідно до ст. 1 Закону України № 1404-VIII, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». Таким чином, виконання судового рішення, зазначеного у позовній заяві, підлягало здійсненню в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» та іншими нормативними актами, що регулюють здійснення виконавчого провадження. Порядок надходження грошових коштів на рахунки стягувачів після їх стягнення з АТ КБ «Приватбанк» визначається безпосередньо державним виконавцем. Поряд з цим, як вбачається з відзиву відповідача, АТ КБ «Приватбанк» був позбавлений права впливу на дії державних виконавців щодо встановлення дати та часу списання грошових коштів з його рахунків та зарахування їх на рахунки стягувача у зв`язку з відсутністю відкритого виконавчого провадження. Відтак, позовні вимоги до АТ КБ «Приватбанк» є безпідставними. Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. Тлумачення цієї норми, положення якої сформульоване зі словом «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується. Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише із наявністю про це заяви сторони. Суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність. Крім того, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 21.10.2020 у справі № 509/3589/16-ц, відтак, суд не входить в обговорення питання пропуску позивачем строків позовної давності у зв`язку з необґрунтованістю позовних вимог. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed