Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-24 00:00:00

Позивач [PERSON] в інтересах якого діє представник - адвокат Єрмоленко Анна Володимирівна звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання житлового будинку та земельної ділянки особистою власністю. На обґрунтування позовних вимог зазначено, що 14.01.1992 року між позивачем і відповідачем укладено шлюб, який було розірвано 09.07.2018 року в судовому порядку. У період шлюбу позивач придбав за власні кошти житловий будинок [ADDRESS] . Позивач вважає, що оскільки про факт придбання будинку за його власні кошти ніде не зазначено, то в майбутньому можуть виникнути перешкоди щодо розпорядження його особистим майном, адже майно буде вважатись спільною власністю. У зв`язку з вищевикладеним, позивач просить суд визнати за ним право особистої приватної власності на даний житловий будинок. Ухвалою судді Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 01.07.2024 відкрито провадження у вказаній справі в порядку спрощеного позовного провадження. Від позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Від відповідача надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, позов визнає в повному обсязі, проти його задоволення не заперечує. Фіксування судового засідання не здійснювалось за допомогою технічних засобів. З`ясувавши позиції сторін, викладені в письмових заявах, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 09.07.2018 року сторони перебували у шлюбі, який на підставі рішення Арбузинського районного суду Миколаївської обалсті (справа № 467/400/18) розірвано (а.с. 6-7) 22.10.2009 року між [PERSON] і [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] , який зареєстровано в реєстрі за № 6028 (а.с.8). Відповідно до інфорації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер довідки 383527524, житловий будинок [ADDRESS] належать на праві приватної власності [PERSON] , № відомостей про речове майно 16169213 (а.с.10). Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені статтею 57 СК України, відповідно до пунктів 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п. 23 Постанови ПленумуВерховного Суду України від 21.12.2007року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч. Зст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3ст. 325 ЦКможуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Відповідно до пункту 3 частини першоїстатті 57 СК Україниособистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК Українита визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29.05.2019 року у справі № 522/19610/15-ц (провадження 61-35779ск18). Як зазначалось вище, позивач [PERSON] 09.07.2018 року придбав вищевказаний житловий букдинок за власні особисті кошти, що не заперечується відповідачем. Крім того, згідно із ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, приймаючи до уваги заяви сторін,

Outcome: approved