Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-06 00:00:00

23 квітня 2024 року [PERSON] в особі представника позивача [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , Петрівсько-Роменської сільської ради Миргородського району, третя особа: приватний нотаріус Миргородського районного округу Полтавської області Заєць Ніна Миколаївна про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно. Ухвалою від 26\~квітня 2024 року відкрито провадження у справі. 02 липня 2024 року закрито підготовче судове засідання. В судове засідання позивач та відповідач Петрівсько-Роменська сільська рада Миргородського району подали заяви, в яких визнали позов та фактичні обставини справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України, клопотання про відкладення розгляду справи від нього не надходило, відзиву на позов не надав. Приватний нотаріус Миргородського районного округу Полтавської області Заєць Ніна Миколаївна направила заяву, в якій просить справу розглянути без її участі. Оскільки сторони направили до суду заяви про розгляд справи без їх участі, тому відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксація судового процесу технічними засобами не здійснювалась. Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, з`ясувавши позицію сторін, викладену в письмових заявах, дослідивши матеріали справи та наявні в матеріалах справи докази, надавши їм належну правову оцінку, вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб, виданого Івановоселищенською сільською радою Глобинського району Полтавської області, [PERSON] та [PERSON] одружились 09 липня 2010 року. 04 серпня 2010 року [PERSON] , [INFO] , придбав однокімнатну квартиру житловою площею 16,1 кв.м, загальною площею 42,2 кв.м за адресою: [ADDRESS] . Договір купівлі-продажу квартири посвідчено приватним нотаріусом Гадяцького районного нотаріального округу Заєць Н. М. та зареєстровано в реєстрі за номером 3331. Згідно зі статтею 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 статті 70\~СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Тому, враховуючи положення статей 60, 70 Сімейного кодексу України, [PERSON] стала власником 1/2 частини квартири за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] в с. Петрівка Роменська Гадяцького (тепер Миргородського) району, про що свідчить свідоцтво про смерть серія [NUMBER] , видане виконавчим комітетом Петрівсько-Роменської сільської ради, Гадяцького району, Полтавської області. Відповідно до довідки виконавчого комітету Петрівсько-Роменської сільської ради № 195 від 15 квітня 2024 року, померла [PERSON] була зареєстрована та постійно проживала одна станом на 18.07.2018 за адресою: [ADDRESS] . Інших зареєстрованих осіб станом на день її смерті - [INFO] не значилось. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої входить 1/2 частина квартири за адресою: [ADDRESS] . Спадкова справа після померлої [PERSON] відкрита у приватного нотаріуса Миргородського районного нотаріального округу Полтавської області Заєць Н. М. за № 155/2018. Заяву про прийняття спадщини за законом подав онук спадкодавця [PERSON] , [INFO] . Постановою приватного нотаріуса Миргородського районного нотаріального округу Полтавської області Заєць Н. М. від 22 квітня 2024 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [INFO] [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , у зв`язку з відсутністю даних щодо місця проживання другого з подружжя - [PERSON] , який є титульним власником вказаного нерухомого майна. Так, як вбачається зі змісту постанови нотаріуса, син спадкодавця [PERSON] , [INFO] , подав заяву після шести місяців про те, що йому відомо, що не подавши заяву про прийняття спадщини у встановлений законом строк він спадщину втратив, наміру звертатись до суду за продовженням строку не має і не заперечує, щоб спадщину було оформлено на внука спадкодавця [PERSON] . Спадкоємцями першої черги є також син спадкодавця [PERSON] та чоловік [PERSON] , які ніяких заяв нотаріусу не подавали, з заявами про поновлення строку прийняття спадщину до суду тривалий час не звертались. Право спадкування тісно пов`язане з правом власності, оскільки спадкування є одним із засобів набуття права власності. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до пунктів 5, 10, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування",\~за відсутності умов для одержання свідоцтва про право на спадщину, або у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину спадкоємець має право пред`явити вимоги про визнання права на спадщину у судовому порядку за правилами позовного провадження. Частиною 1 ст. 1265 ЦК України передбачено, що у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Враховуючи вищевикладене, вважаю, що наявні всі підстави для визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину однокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , у порядку спадкування за законом після померлої [INFO] [PERSON] , яка належала спадкодавцю на праві власності у спільному майні подружжя. Згідно з ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) подавцем у майбутньому. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. У відповідності до ч.1 ст.334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Так, продавець [PERSON] та покупець [PERSON] повністю виконали умови договору купівлі-продажу 1/2 частини квартири, оскільки відповідач [PERSON] передав позивачу [PERSON] частину спірного нерухомого майна, а позивач його прийняв та сплатив за нього кошти в сумі 1500 (одна тисяча п`ятсот) доларів США, про що [PERSON] написав розписку від 29 травня 2018 року. З письмової розписки [PERSON] від 29 травня 2018 року слідує, що сторони домовилися щодо істотних умов договору купівлі-продажу та відбулося їх повне виконання. [PERSON] (покупець) сплатив продавцю [PERSON] кошти в повному обсязі. За таких обставин між відповідачем [PERSON] та позивачем [PERSON] фактично було укладено договір купівлі-продажу. Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Частинами 2, 4 ст.\~639\~ЦК України передбачено, що якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріальне посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Правові наслідки недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення договору визначені в ст. 220 ЦК України, згідно вимог якої такий договір є нікчемним. Згідно ч. 2 вказаної статті Цивільного кодексу України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Між [PERSON] та [PERSON] досягнуто згоди щодо подальшого нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири після підготовки необхідних документів, однак на даний час договір належним чином не оформлено і зробити це неможливо, оскільки місце проживання відповідача [PERSON] невідоме, термін дії довіреності, виданої відповідачем [PERSON] на продаж майна закінчився, тому позивач не може оформити договір купівлі-продажу квартири у нотаріуса. Згідно з ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування\~ст. 392 ЦК України\~є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Відповідно частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~ Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим\~Кодексом випадках. Учасник справи\~розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ч.1\~ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі\~ статтею 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний\~зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих\~Конституцією України\~прав і свобод людини та здійснення проголошеного\~Основним Законом України\~принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка\~відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтування рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Як вбачається з розписки [PERSON] , наданої позивачу [PERSON] , претензій відносно будинку він не має. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно підлягає задоволенню. Розподіл судових витрат у даній справі не проводиться за клопотанням позивача.

Outcome: approved