Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-29 00:00:00

Представник позивача - [PERSON] , який діє в порядку самопредставництва юридичної особи, як керівник ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР», - звернувся до Черкаського районного суду Черкаської області з позовом, в якому просив стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» заборгованість за договором про споживчий кредит №3638058 від 09.06.2021р. в розмірі 78 716 грн. та судові витрати. В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що 09.06.2021р. між ТОВ «МІЛОАН» та відповідачем було укладено договір про споживчий кредит №3638058, на підставі якого відповідач отримав грошові кошти в розмірі 13000 грн. Відповідно до умов договору факторингу №16/12-2021-43 16.12.2021р., укладеного між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «Вердикт Капітал», до останнього перейшло право грошової вимоги за договором про споживчий кредит №3638058 від 09.06.2021р. На підставі договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги №10-01/2023 від 10.01.2023р. відповідне право вимоги перейшло до ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР». Відповідач всупереч умов договору позики не здійснював погашення заборгованості ані перед первісним кредитором, ані перед наступниками первісного кредитора, внаслідок чого станом на 08.03.2024р. розмір заборгованості відповідача складає 103 675 грн., з яких: 13000 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 89 375 грн. - заборгованість за процентами на дату відступлення права вимоги; 1300 грн. - заборгованість з комісії. З метою стягнення відповідних сум заборгованості позивач звернувся до суду. Відповідач заперечив проти позовних вимог в повному обсязі та у наданому суду письмовому відзиві просив відмовити у позові. В обґрунтування заперечень проти позовних вимог у відзиві зазначено, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів для підтвердження факту видачі кредитних коштів та правильності нарахування позивачем процентів за користування позикою. Окремо у відзиві вказується на неправомірність нарахування процентів на суму позики поза межами строку кредитування, тобто у період після 18.07.2021р. Додатково у відзиві викладені заперечення щодо обґрунтованості вимог про відшкодування позивачу витрат на правову допомогу в сумі 13 000 грн., оскільки такі витрати не підтверджені належним чином. Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 02.04.2024р. матеріали позовної заяви передані на розгляд за підсудністю до Придніпровського районного суду м. Черкаси. 19.04.2024р. судом відкрито провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 16.05.2024р. від представника відповідача - адвокат Дон В.О., який діє на підставі ордеру серії АР №1177507 від 15.05.2024р., - на адресу суду надійшов відзив проти позову, в якому викладено позицію відповідача щодо позовних вимог. Одночасно з відзивом представником відповідача було надано суду письмове клопотання про витребування у позивача оригіналів письмових доказів за наслідками розгляду якого 20.05.2024р. судом постановлено ухвалу, якою витребувано у ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» оригінал кредитного договору №3638058 від 09.06.2021р., що укладений в електронній формі між ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» та [PERSON] 28.05.2024р. від представника позивача на адресу суду надійшов електронний примірник оригіналу кредитного договору №3638058 від 09.06.2021р. в електронній формі на CD диску. 24.06.2024р. від представника позивача - Ткаченко М.М., яка діє в порядку самопредставництва юридичної особи, як керівник ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР», - на адресу суду надійшли письмові пояснення. У таких поясненнях вказується про достатність наданих позивачем суду доказів на підтвердження укладення кредитного договору з відповідачем відповідно до умов діючого законодавства. Додатково зазначається, що строк кредитного договору складав з 09.06.2021р. до 07.09.2021р., оскільки продовжувався відповідно до п. 2.3.1.2 договору. За період з 09.06.2021р. по 09.07.2021р. проценти за користування кредитом нараховувались відповідно до п. 2.3.1.1 договору за ставкою, передбаченою п. 1.5.2 договору, а в період з 10.07.2021р. по 07.09.2021р. - відповідно до умов п. 2.3.1.2 договору за ставкою визначеною п. 1.6 договору. Також вказується, що за період з 16.12.2021р. по 23.02.2022р. ТОВ «Вердикт Капітал» було нараховано додаткові проценти відповідно до п. 4.2 договору за ставкою, передбаченою п. 1.6 договору, за порушення відповідачем грошового зобов`язання, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 625 ЦК України. В той же час ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР», як новий кредитор, не здійснював будь-яких додаткових нарахувань на розмір грошових зобов`язань відповідача, а наданий позивачем розрахунок заборгованості відповідача базується на розрахунках, наданих позивачу первісними кредиторами. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Морозова В.В., яка діє на підставі довіреності №71 від 29.01.2024р., - підтримала позовні вимоги в повному обсязі та наполягала на їх задоволенні з підстав, викладених у позові та письмових поясненнях. Пояснила, що укладенню кредитного договору передувала заявка відповідача на отримання кредитних коштів для чого необхідно було створити особистий кабінет на сайті кредитодавця та здійснити реєстраційні дії для ідентифікації позичальника. Зауважила, що ідентифікація відповідача для підписання кредитного договору здійснювалася одноразовим ідентифікатором через канал мобільного зв`язку, а отже відповідач був ознайомлений з усіма умовами кредитування і погодився з ними. Зауважила, що фактичний розмір заборгованості відповідача є понад сто тисяч гривень, але позивач просить стягнути лише 78 716 грн. Також зауважила на необхідності стягнення з відповідача судових витрат, які складаються зі сплаченого позивачем судового збору в сумі 3028 грн. та витрат на правову допомогу в сумі 17000 грн. Представник відповідача в судовому засіданні частково заперечив проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві. Додатково пояснив, що надані стороною позивача докази не підтверджують факт підписання відповідачем кредитного договору та його згоду на умови кредитування, викладені у примірнику кредитного договору, що наданий суду. Зауважив, що у кредитному договорі відсутнє посилання на зміст одноразового ідентифікатора, а також відсутні докази підписання відповідачем графіку платежів, паспорту споживчого кредитування та анкети-заяви. В той же час відповідач не заперечує надіслання заявки на отримання кредитних коштів в розмірі 13 000 грн. та факт отримання таких коштів, але він не був обізнаний про умови кредитування, а отже відповідач має повернути позивачу лише фактично отримані кошти в розмірі 13 000 грн. Додатково представник відповідача заперечив щодо вимог про відшкодування судових витрат з оплати правової допомоги в сумі 17 000 грн., оскільки такі вимоги є необґрунтованими та не підтвердженими, а тому не підлягають задоволенню. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно договору про споживчий кредит №3638058 від 09.06.2021р. (далі - Договір кредиту), укладеного в електронній формі між ТОВ «Мілоан» (кредитор) та [PERSON] (позичальник), кредитор зобов`язувався надати позичальнику кредит на суму 13 000 грн. строком на 30 днів, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у строк, який визначений датою - 09.07.2021р. /а.с. 5-10/. Умовами договору передбачено, що кредит надається на споживчі потреби, строком на 30 днів з 09.06.2021р. зі сплатою відсотків в розмірі 1,25% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом (п. 1.5.2 Договору кредиту), а також сплатою одноразової комісії в розмірі 1300 грн. за видачу кредиту (п. 1.5.1 Договору кредиту). Відповідно до п. 1.6 Договору кредиту стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Відповідно до п. 2.2.1 Договору кредиту позичальник сплачує кредитодавцю комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у розмірах, визначених в п. 1.5.1-1.5.2 в конкретно визначену дату - 09.07.2021р. Положеннями п. 2.3 Договору кредиту передбачено умови пролонгації строку кредитування. Відповідно до п. 2.3.1.2 договору позичальник може збільшити строк кредитування на один день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування. Таке збільшення строку кредитування відбувається кожен раз, коли позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. Згідно п. 4.2 Договору кредиту сторони домовились, що у разі прострочення позичальником своїх зобов`язань зі сплати заборгованості згідно з умовами цього договору, кредитодавець починаючи з дня наступного за датою спливу строку кредитування, з урахуванням пролонгацій та оновлених графіків платежів, що складаються у зв`язку з продовженням строку кредитування, має право нарахувати проценти за стандартною (базовою) ставкою передбаченою п. 1.6 договору в якості процентів за порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України. Додатком №1 до Договору кредиту передбачений графік платежів /а.с. 9/, а Додаток №2 має інформацію паспорту споживчого кредиту /а.с. 9 - зворотній бік, а.с. 10/. Відповідно до розділу 6 Договору кредиту він укладений в електронній формі в Особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства, а його підписання з боку позичальника відбувається із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Згідно з анкетою-заявою на кредит №3638058 від 09.06.2021р. на сайті miloan.ua в період часу з 03 год. 25 хв. до 03 год. 29 хв. мало місце розгляд заяви з прийняттям рішення та погодженням з позичальником умов надання кредиту в сумі 13000 грн. строком на 30 днів зі сплатою одноразовою комісії за ставкою 10% та сплатою процентів за ставкою 1,25% за кожен день користування кредитом /а.с. 10-11/. Відповідно до довідки про ідентифікацію, складеної ТОВ «МІЛОАН», акцепт (підписання аналогом ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора) позичальником договору №3638058 від 09.06.2021р. мав місце 09.06.2021р. з телефонного номеру [NUMBER] зі змістом одноразового ідентифікатора Z41128 /а.с. 12/. На виконання умов Договору кредиту ТОВ «Мілоан» 09.06.2021р. здійснило надання кредитних коштів в сумі 13000 грн. шляхом банківського переказу грошових коштів на банківську картку відповідача, що підтверджується відповідним платіжним дорученням №48353647 від 09.06.2021р. /а.с. 12 - зворотній бік/. Факт надходження коштів на банківську картку відповідача визнається відповідачем, а тому суд вважає зазначену обставину доведеною. Сторони визнають ту обставину, що відповідач не здійснював повернення позики та сплати інших платежів за користування кредитними коштами у строки, передбачені умовами Договору кредиту. Відповідно до довідки ТОВ «Мілоан» складеної станом на 16.12.2021р., розмір заборгованості позичальника за кредитним договором №3638058 складає 58 175 грн., яка утворилась та обчислена за період з 09.06.2021р. по 07.09.2021р. і складається з наступних сум: заборгованість за тілом кредиту - 13 000 грн., заборгованість по комісії за оформлення кредиту - 1300 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 43 875 грн. /а.с. 13/. 16.12.2021р. між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердикт капітал» укладено договір факторингу №16/12-2021-43, за умовами якого ТОВ «Вердикт капітал» набуло шляхом купівлі належні ТОВ «Мілоан» права грошової вимоги до боржників виключно в частині тих сум, що визначені в реєстрах боржників (п. 2.3 договору), в тому числі і права кредитора за Договором кредиту з відповідачем /а.с. 16-20/. Згідно змісту реєстру боржників станом на 16.12.2021р. розмір заборгованості відповідача за Договором кредиту складає 58 175 грн. (заборгованість за тілом кредиту - 13 000 грн., заборгованість по комісії за оформлення кредиту - 1300 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 43 875 грн.) /а.с. 22/. Згідно платіжного доручення від 20.12.2021р. ТОВ «Вердикт капітал» здійснило оплату на користь ТОВ «Мілоан» згідно договору факторингу №16/12-2021-43 від 16.12.2021р. в повному обсязі в розмірі, визначеному в п. 7.1 договору факторингу /а.с. 18/. 10.01.2023р. ТОВ «Вердикт капітал» на підставі договору №10-01/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги відступило на користь ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» шляхом продажу права вимоги, в тому числі і права кредитора до відповідача за Договором кредиту /а.с. 23-27/. Згідно змісту реєстру боржників до такого договору, станом на 10.01.2023р. розмір заборгованості відповідача за Договором кредиту складає 103 675 грн. (заборгованість за тілом кредиту - 13 000 грн., заборгованість по комісії - 1300 грн., заборгованість за нарахованими процентами - 89 375 грн.) /а.с. 28/. Передача відповідних прав до нового кредитора підтверджується актом прийому-передачі реєстру боржників /а.с. 25 з.б./. Згідно наданого позивачем розрахунку загальний розмір заборгованості відповідача на теперішній час складає 103 675 грн. і складається з наступних сум: 13 000 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 1300 грн. - заборгованість за комісією; 89 375 грн. - заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги (10.01.2023р.) /а.с. 15/. Оскільки до теперішнього часу відповідачем не виконане грошове зобов`язання за Договором кредиту №3638058 від 09.06.2021р., то позивач звернувся до суду з даним позовом. Таким чином, спір між сторонами виник із зобов`язальних відносин, що регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі - ЦК) та Закону України №1734-VIII від 15.11.2016 «Про споживче кредитування» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон №1734). Надаючи оцінку позовним вимогам в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 633 ЦК публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 ЦК договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Частиною першою статті 638 ЦК встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 2 ст. 638 ЦК договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. За частиною першою статті 640 ЦК договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Пропозиція укласти договір може бути відкликана до моменту або в момент її одержання адресатом. Пропозиція укласти договір, одержана адресатом, не може бути відкликана протягом строку для відповіді, якщо інше не вказане у пропозиції або не випливає з її суті чи обставин, за яких вона була зроблена (а. 2 ч. 1, ч. 3 ст. 641 ЦК). Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону №1734 до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з ч. 3 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» (а. 2 ч. 2 ст. 9 Закону №1734). Інформація, що надається кредитодавцем споживачу, зазначена у ч. 2 ст. 9 Закону №1734 передбачена у частині третій статті 9 цього Закону. Споживач зобов`язаний надати кредитодавцю підтвердження про ознайомлення з інформацією, надання якої передбачено частинами другою та третьою цієї статті, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) ч. 6 ст. 9 Закону №1734). Відповідно до ст. 13 Закону №1734 договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Примірник укладеного в електронному вигляді договору про споживчий кредит та додатки до нього надаються споживачу у спосіб, що дозволяє встановити особу, яка отримала примірник договору та додатків до нього, зокрема шляхом направлення на електронну адресу або іншим шляхом з використанням контактних даних, зазначених споживачем під час укладення договору про споживчий кредит. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору (змін до договору) був переданий споживачу, покладається на кредитодавця. Згідно ч. 1 ст. 14 Закону №1734 договір про споживчий кредит укладається в порядку, визначеному цивільним законодавством України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК). Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК). За матеріалами справи судом встановлено, що між ТОВ «Мілоан» та відповідачем було укладено Договір кредиту в електронній формі. На підставі такого договору відповідачем 09.06.2021р. було отримано у позику грошові кошти в сумі 13 000 грн., які він зобов`язувався повернути зі сплатою одноразової комісії за надання кредитних коштів та процентів за кожен день користування позикою у строк до 09.07.2021р., але в порушення умов договору не зробив цього. В той же час відповідач не заперечує факту використання ним послуг щодо отримання кредитних коштів в розмірі 13 000 грн. від ТОВ «Мілоан» на підставі його заявки від 09.06.2021р., проте заперечує погодження ним умов кредитування, якими обґрунтовуються позовні вимоги, зокрема в частині підписання відповідачем договору про споживчий кредит №3638058 від 09.06.2021р. Надаючи оцінку обставинам спірних правовідносин на предмет погодження сторонами умов Договору кредиту суд виходить з наступного. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його слід електронним підписом. Відповідно до ч.1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22.01.2020р. у справі № 674/461/16-ц. Згідно з п. 1, 3 ст. 129 Конституції України та ст.ст. 12, 76-81 ЦПК України, всі учасники судового процесу рівні перед законом і судом; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Статтею 100 ЦПК України передбачено, що електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, на яку накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Поняття електронного доказу є значно ширшим за поняття електронного документу. Електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис (статті 5, 6 Закону «Про електронні документи та електронний документообіг»). На відміну від електронного документа, електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Таким чином, повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою, є електронним доказом. В цьому контексті слід зауважити, що Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.03.2020р. у справі № 129/1033/13). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). В судовому засіданні було досліджено примірник Договору кредиту в електронному вигляді (оригінал договору), який містить лише додатковий графічний елемент з позначкою «Підписано [PERSON] одноразовим ідентифікатором Z41128 Час: 09.06.2021 16:28». Такий графічний елемент за своєю сутністю сам по собі не є підтвердженням факту підписання договору позичальником, оскільки лише засвідчує наявність у володільця інформаційно-телекомунікаційної системи відомостей про використаний одноразовий ідентифікатор. В той же час, за обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що укладанню Договору кредиту передувала електронна заявка від імені відповідача на отримання кредитних коштів. Складанню електронної заявки передує авторизація позичальника шляхом створення особистого кабінету, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Мілоан» та доступний через на веб-сайт ТОВ «Мілоан» (п. 5.1, 6.1 Договору кредиту). Підписання Договору кредиту від імені відповідача здійснено за допомогою електронного підпису у формі одноразового ідентифікатора «Z41128» з використанням каналу мобільного зв`язку з абонентським номером [NUMBER] , що підтверджується довідкою про ідентифікацію /а.с. 12/. Відповідно до наданої позивачем анкети-заяви на кредит №3638058 від 09.06.2021р. підписання Договору кредиту відбувалось 09.06.2021р. в період часу з 03 год. 26 хв. до 03 год. 28 хв. У анкеті-заяві та Договорі кредиту наявні ідентифікаційні відомості про відповідача, які є інформацією з обмеженим доступом (РНОКПП; номер паспортного документа; адреса зареєстрованого місця проживання; абонентський номер мобільного зв`язку; адреса електронної пошти). Належність відповідачу абонентського номеру мобільного зв`язку [NUMBER] не заперечується стороною відповідача і підтверджується тим, що саме такий засіб зв`язку зазначений відповідачем у заявах по суті справи, що подавались стороною відповідача під час даного судового провадження. Також відповідач не заперечує того факту, що 09.06.2021р. на його картковий рахунок надійшли кредитні кошти в сумі 13 000 грн. від ТОВ «Мілоан», що додатково підтверджується платіжним дорученням №48353647 від 09.06.2021р. /а.с. 12 з.б./ У свою чергу відповідач всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України не надав суду будь-яких доказів на підтвердження тих обставин, що його заявка на отримання кредитних коштів від ТОВ «Мілоан» не містила умов кредитування або містила інші умови кредитування ніж ті, які зазначені в анкеті-заяві на кредит №3638058 від 09.06.2021р. та у Договорі кредиту. Не надано стороною відповідача і будь-яких доказів на спростування доводів сторони позивача про використання одноразового ідентифікатора «Z41128» для підписання Договору кредиту. Таким чином, сукупний аналіз обставин спірних правовідносин та оцінка доказів, наданих суду та наявних в матеріалах справи, дозволяє дійти висновку, що Договір кредиту підписаний саме відповідачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами 09.06.2021р. правочину на умовах, передбачених змістом договору про споживчий кредит №3638058 від 09.06.2021р. Без отримання смс-повідомлення на власний номер мобільного зв`язку, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між відповідачем та ТОВ «Мілоан» не був би укладений. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23.03.2020 у справі № 404/502/18, від 09.09.2020 у справі № 732/670/19, від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19, від 22.11.2021 у справі № 234/7719/20, від 17.01.2022 у справі № 234/7723/20. Тобто судова практика у цій категорії справ є сталою. Посилання сторони відповідача на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 29.05.2024 у справі №545/1750/21, в даному випадку не є релевантним, оскільки фактичні обставини спірних правовідносин у справі №545/1750/21 істотно відрізняються від тих, які суд встановив в межах даного судового розгляду, а їхній зміст не свідчить, що правовідносини є ідентичними. Зокрема, у справі №545/1750/21 судом було встановлено відсутність доказів на підтвердження проходження позичальником повної ідентифікації, оскільки у заяві про укладення спірного кредитного договору була зазначена інформація, яка не відповідає дійсності. До того ж судом було встановлено обставини, які унеможливлюють підтвердження проведення операції по замовленню оспорюваного кредитного договору із використанням вказаних у договорі каналів зв`язку позичальника (неналежна адреса електронної пошти; анонімний номер мобільного зв`язку), що виключає можливість підписання позичальником спірного кредитного договору через будь-який із зазначених способів та взагалі подання заявки на отримання кредитних коштів. Натомість в даному випадку, враховуючи вищевикладені мотиви, суд доходить висновку про обґрунтованість тверджень позивача про те, що відповідачем було погоджено умови кредитування за Договором кредиту шляхом підписання такого договору одноразовим ідентифікатором. Статтею 509 ЦК визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до положень ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 516 ЦК заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 517 ЦК первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Згідно з ч. 1 ст. 1077 ЦК за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ч. 1 ст. 1082 ЦК боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що набуття позивачем права вимоги до відповідача, яке належить кредитору за Договором кредиту, обумовлено дійсністю договору факторингу №16/12-2021-43 від 16.12.2021р., що був укладений між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердикт капітал», а також договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги №10-01/2023 від 10.01.2023р., укладеного між ТОВ «Вердикт капітал» та ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР». Відповідно до довідки ТОВ «Мілоан» складеної станом на 16.12.2021р., розмір заборгованості позичальника за кредитним договором №3638058 складає 58 175 грн., яка утворилась та обчислена за період з 09.06.2021р. по 07.09.2021р. і складається з наступних сум: заборгованість за тілом кредиту - 13 000 грн., заборгованість по комісії за оформлення кредиту - 1300 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 43 875 грн. /а.с. 13/. Тож право вимоги саме в межах такої суми боргу було передано від ТОВ «Мілоан» до ТОВ «Вердикт капітал» на підставі договору факторингу №16/12-2021-43 від 16.12.2021р. Зазначений розрахунок розміру заборгованості відповідає умовам Договору кредиту, оскільки здійснений у відповідності до положень, передбачених п.п. 1.5.2, 1.6, 2.3.1.2 Договору кредиту і обумовлений пролонгацією строку дії договору на період до 07.09.2021р. на стандартних (базових) умовах у зв`язку з продовженням позичальником користування кредитними коштами. Отже, наявні в матеріалах справи докази дають підстави вважати доведеними аргументи позивача, що відповідачем було отримано кредитні кошти на умовах та в порядку, що зазначені у Договорі кредиту і він користувався кредитними коштами. Також по обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що відповідачем допущене порушення його зобов`язання в частині повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом, внаслідок чого за Договором кредиту станом на 07.09.2021р. (останній день дії Договору) за ним обчислювалась заборгованість в загальному розмірі 58 175 грн., з яких: 13 000 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 1300 грн. - заборгованість по комісії за оформлення кредиту; 43 875 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом. Враховуючи ту обставину, що в порушення умов Договору кредиту відповідач фактично отримані та використані кошти у добровільному порядку не повернув в порядку та у строки, передбачені договором, і після відступлення права грошової вимоги не здійснював жодного платежу для погашення кредитної заборгованості ні на рахунки позивача, ні на рахунки попередніх кредиторів, чим порушив права кредитора, то позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі, яка виникла станом на 07.09.2021р. в сумі 58 175 грн. є обґрунтованими і правомірними. Стосовно позовних вимог про стягнення процентів, нарахованих на суму заборгованості за період з 16.12.2021р. по 23.02.2022р., то суд зауважує наступне. Цивільне судочинство ґрунтується на принципі диспозитивності, відповідно до якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 1, 3 ст.13 ЦПК України). В обґрунтування розміру позовних вимог позивач посилався на розрахунок, відповідно до якого на теперішній час загальний розмір заборгованості відповідача складає 103 675 грн. і складається з наступних сум: 13 000 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 1300 грн. - заборгованість за комісією; 89 375 грн. - заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги (10.01.2023р.) /а.с. 15/. Аналіз наявних в матеріалах справи доказів свідчить, що розрахунок позивача ґрунтується на розрахунку загального розміру заборгованості відповідача, який здійснений ТОВ «Вердикт капітал» на момент укладання з ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» договору про відступлення права вимоги №10-01/2023 від 10.01.2023р. Відповідно до такого розрахунку розмір заборгованості за Договором кредиту станом на 10.01.2023р. складає 103 675 грн. і складається з наступних сум: 13 000 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 1300 грн. - заборгованість за комісією; 43 875 грн. - заборгованість за відсотками на 16.12.2021р.; 45 500 грн. - нараховані відсотки згідно кредитного договору за період з 16.12.2021р. по 23.02.2022р. /а.с. 14/. В письмових поясненнях позивач посилався на те, що проценти, які нараховані за період з 16.12.2021р. по 23.02.2022р., за своєю сутністю є процентами, передбаченими ч. 2 ст. 625 ЦК, а їх нарахування здійснено на підставі п. 4.2 Договору кредиту. В цьому контексті суд звертає увагу, що згідно ч. 2 ст. 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Варто зауважити, що за своєю сутністю положення ч. 2 ст. 625 ЦК мають забезпечувальну функцію щодо спонукання боржника до належного (вчасного) виконання ним своїх зобов`язань перед кредитором. Натомість особливості використання права кредитора на отримання відповідних компенсаційних доплат, як міри цивільно-правової відповідальності, можуть бути додатково врегульовані договором або законом. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що положення розділу 4 Договору кредиту визначають певні особливості застосування до правовідносин сторін положень ч. 2 ст. 625 ЦК в частині права кредитора на отримання процентів від простроченої суми за весь час прострочення. За змістом п. 4.2 Договору кредиту обов`язок позичальника по сплаті таких процентів настає після відповідної вимоги кредитодавця. Пунктом 4.3 Договору кредиту передбачено, що вимога кредитодавця про сплату вказаних процентів позичальником вважається здійсненою, якщо заборгованість зі сплати процентів відображена в особистому кабінеті позичальника чи іншим чином доведена до його відома (листування, повідомлення, тощо). За матеріалами справи судом встановлено, що нарахування процентів за період з 16.12.2021р. по 23.02.2022р. здійснено не первісним кредитором (ТОВ «Мілоан»), а його правонаступником - ТОВ «Вердикт капітал» - після набуття останнім права грошової вимоги до відповідача на підставі договору факторингу №16/12-2021-43 від 16.12.2021р. При цьому пунктом 2.3 такого договору передбачено, що за цим договором клієнт відступає факторові право грошової вимоги до боржників виключно в частині тих сум заборгованості, що визначені в реєстрах боржників. Згідно змісту реєстру боржників станом на 16.12.2021р. розмір заборгованості відповідача за Договором кредиту складав 58 175 грн. (заборгованість за тілом кредиту - 13 000 грн., заборгованість по комісії за оформлення кредиту - 1300 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 43 875 грн.) /а.с. 22/. Отже слід виснувати, що первісний кредитор - ТОВ «Мілоан» - не здійснило своє право вимоги до відповідача у відповідності до п. 4.2, 4.3 Договору кредиту, а відтак у спірних правовідносинах саме правонаступники первісного кредитора набули прав та обов`язків щодо здійснення відповідної вимоги до позичальника про сплату вказаних процентів. Разом з тим, всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України стороною позивача не надано суду доказів виконання кредитором вимог п. 4.2, 4.3 Договору кредиту, а відтак вимоги про стягнення з відповідача процентів, нарахованих за період з 16.12.2021р. по 23.02.2022р. є необґрунтованими. Таким чином, суд доходить висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог на загальну суму 58 175 грн., з яких: 13 000 грн. - тіло кредиту; 1300 грн. - заборгованість за комісією; 43 875 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що такі витрати складаються з витрат позивача зі сплати судового збору в розмірі 3028 грн. та оплати послуг правової допомоги. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В даному випадку позовні вимоги підлягають частковому задоволенню на суму 58 175 грн., що складає 73,9% від ціни позову (58 175грн / 78 716 грн. * 100%), а відтак на підставі ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України позивачу слід компенсувати за рахунок відповідача 2237,69 грн. в рахунок відшкодування витрат з оплати судового збору (3028 грн. / 100% * 73,9%). Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи судом встановлено, що в якості доказів розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу суду надано: договір про надання правової допомоги від 02.01.2023р. №02-01/2023; заявка на надання юридичної допомоги №1066 від 13.03.2024р.; витяг з акту №3 про надання юридичної допомоги від 08.01.2024р.; платіжна інструкція від 09.02.2024р. про оплату послуг з надання правової допомоги в сумі 52 000 грн. Позивачем заявлено вимогу про компенсацію йому за рахунок відповідача витрат з оплати правової допомоги адвоката в сумі 17 000 грн. Відповідач заперечував щодо обґрунтованості таких вимог посилаючись на те, що розмір таких витрат не відповідає критеріям співмірності та реальності наданих послуг і є необґрунтованим. Надаючи оцінку вимогам позивача про відшкодування витрат на правову допомогу в контексті критерію співмірності та пропорційності таких витрат суд виходить з наступного. Частинами першою та другою статті 30 Закону № 5076-VI встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. За змістом ч. 4, 5 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання зазначених вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Як уже зазначалося, загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Проте, у частині третій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії,

Outcome: partial