Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-05 00:00:00

11.01.2024 представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що судом у справі № 357/16389/23 встановлено, що 10 грудня 2023 року о 10:30 год по вулиці Чорновола, 9 у місті Біла Церква [PERSON] керував транспортним засобом «Mercedes Benz C 200», д.н.з. [NUMBER] , під час руху заднім ходом не переконався в його безпечності та скоїв зіткнення з автомобілем «Mazda 3», д.н.з. [NUMBER] , внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження. Крім цього, [PERSON] після зіткнення залишив місце пригоди, чим порушив вимоги п. 2.10 Правил дорожнього руху України. Між [PERSON] та ПрАТ «Страхова компанія «ЕТАЛОН» укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а саме: транспортного засобу «Mercedes Benz C 200», д.н.з. [NUMBER] , підтвердженням чому є поліс № ЕР-216843348 від 15.09.2023 (строк дії полісу з 21.09.2023 по 20.09.2024). Власник транспортного засобу «Mazda 3», д.н.з. [NUMBER] , [PERSON] 10.02.2024 звернулася до страховика ПрАТ «Страхова компанія «ЕТАЛОН» із заявою про страхове відшкодування. Згідно із страховим актом ПрАТ «Страхова компанія «ЕТАЛОН» № 4061/01/50/2023/1 від 29.02.2024 сума виплаченого страхового відшкодування [PERSON] склала 9396,11 грн, що підтверджується платіжною інструкцією АТ КБ «ПриватБанк» № 14756 від 29.02.2024. За умов, передбачених у ст. 38 «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Таким чином, ПрАТ «Страхова компанія «ЕТАЛОН» має право подати регресний позов до [PERSON] на підставі пункту в) підпункту 38.1.1 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» з вимогою сплати виплаченого страхового відшкодування у сумі 9396,11 грн. Тому, просив стягнути з [PERSON] на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон»» у порядку регресу витрати, пов`язані з виплатою страхового відшкодування, у розмірі 9396,11 грн та судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 3028,00 грн та з оплати професійної правничої допомоги у розмірі 6000,00 грн. 21.05.2024 судом постановлено ухвалу, якою прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. Позивач представника до суду не направив, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, 11.06.2024 представник позивача, адвокат Потапенко Світлана Юріївна, подала до суду заяву, в якій просила розгляд справи проводити у відсутності представника ПрАТ «Страхова компанія «Еталон»», позовні вимоги підтримує, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач - [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суд не повідомив, відзив на позов та заяви з процесуальних питань до суду не подав. За правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України за умов неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі ст. 280 ЦПК України, суд постановив провести заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 10 грудня 2023 року о 10:30 год у місті Біла Церква по вулиці Чорновола, 9, [PERSON] керуючи транспортним засобом «Mercedes Benz C 200», д.н.з. [NUMBER] , не був уважним під час руху транспортним засобом заднім ходом, не переконався в його безпечності та скоїв зіткнення з автомобілем «Mazda 3», д.н.з. [NUMBER] , внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження. Крім цього, [PERSON] залишив місце дорожньо - транспортної пригоди, до якої він був причетний, чим порушив вимоги п. 2.10 «а» Правил дорожнього руху України, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 122 - 4, 124 КУпАП. Зазначена дорожньо-транспортна пригода відбулась за участю автомобіля «Mercedes Benz C 200», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , та автомобіля марки «Mazda 3», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , що підтверджується довідкою НПУ №3023345468708458 про дорожньо-транспортну пригоду (а.с. 13-14). 01.02.2024 постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у справі № 357/16389/23, яка набрала законної сили 13.02.2024 (а.с. 11-12), [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 124, ст. 122-4 КУпАП і накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 3400,00 грн. У судовому засіданні, під час розгляду справи №357/16389/23, особа, яка притягується до адміністративної відповідальності - [PERSON] вину визнав у повному обсязі, за обставин викладених у протоколі. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. З матеріалів справи вбачається, що вказана ДТП сталася з вини відповідача, постанова про визнання його винним у вчиненні правопорушень, передбачених ст. 122-4 КУпАП та ст. 124 КУпАП набрала законної сили, а отже [PERSON] , відповідно до положень ст. 1188 ЦК України, зобов`язаний відшкодувати збитки спричинені внаслідок пошкодження автомобіля «Mazda 3», д.н.з. [NUMBER] . Встановлено, що між Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон»» та [PERSON] було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів Поліс №ЕР/216843348 зі строком дії з 21.09.2023 по 20.09.2024 (а.с. 10), згідно якого було забезпечено транспортний засіб «Mercedes Benz C 200», д.н.з. [NUMBER] . 10.02.2024 потерпіла - [PERSON] , власник автомобіля марки «Mazda 3», д.н.з. [NUMBER] , подала до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон»» заяву про виплату страхового відшкодування, внаслідок настання страхового випадку від 10.12.2023, згідно договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів Поліс №ЕР/216843348 чинного на дату ДТП (а.с. 15,16). Згідно умов договору страхування, матеріальний збиток, завданий власнику транспортного засобу автомобіля марки «Mazda 3», д.н.з. [NUMBER] , в результаті його пошкодження при ДТП, визначений на підставі ремонтної калькуляції №4061/01/50 від 29.01.2024, страхового акту №4061/01/50/2023/1 від 29.02.2024 у розмірі 9396,11 грн ( а.с.16-18). Відповідно до умов договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, ПрАТ «Страхова компанія «Еталон»» здійснило виплату страхового відшкодування [PERSON] на її рахунок у розмірі 9396,11 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 14756 від 29.02.2024 (а.с. 17). Відповідно до ст. 36.2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна. Тобто, враховуючи вищезазначене, ПрАТ «Страхова компанія «Еталон»» визнало зазначену ДТП страховим випадком, виплатило кошти власнику пошкодженого автомобіля та звернулось до суду з вказаним позовом з вимогами щодо відшкодування за рахунок відповідача в порядку регресу виплаченої суми страхового відшкодування в розмірі - 9396,11 грн. Відповідно до ст. 993 ЦК України, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Ч. 2 ст. 1187 ЦК України встановлено, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється громадянин, що здійснює експлуатацію джерела підвищеної небезпеки на підставі права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору, оренди, довіреності тощо). Згідно із ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Як передбачено п. 38.1, п.п (в) 38.1.1 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди чи відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, або вжив алкоголь, наркотики чи лікарські препарати, виготовлені на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником). Оскільки, відповідач, будучи причетним до дорожньо-транспортної пригоди, залишив місце пригоди, що підтверджується постановою суду, а позивач виплативши на користь потерпілої особи спричинену пошкодженням належного їй автомобілю шкоду, набув право регресу до відповідача, з вини якого сталася вищевказана ДТП. Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги /регресу/ до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Аналізуючи зазначені норми, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ПрАТ «Страхова компанія «Еталон»» щодо стягнення спричиненої матеріальної шкоди у розмірі 9396,11 грн в порядку регресу з відповідача, який на момент ДТП, що сталася 10.12.2023 о 10:30 год, керуючи автомобілем «Mercedes Benz C 200», д.н.з. [NUMBER] , завдав матеріальних збитків власнику транспортного засобу ««Mazda 3», д.н.з. [NUMBER] , та залишив місце пригоди, є обґрунтованими. Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч.1 ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач відзив з відповідними доказами із запереченнями проти позову та в спростування доводів позивача до суду не подав. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам поданим позивачем в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення в повному обсязі. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України, у відповідності до ч. 1, 2 якої, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, зокрема, у разі задоволення позову - на відповідача. Позивач сплатив при подачі позову до суду судовий збір у розмірі 3028,00 грн (а.с. 8), тому з відповідача на його користь стягуються вказані судові витрати. Також, позивач просив стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн, у підтвердження чого подав докази: Договір про надання професійної правничої допомоги від 15.11.2023, укладений між ПрАТ «Страхова компанія «Еталон»» та АО «Аспект»; детальний опис робіт (наданих послуг за вказаним договором) (а.с.19-24). Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. П. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. За змістом ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі та до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору. У п 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 року, справа № 1-23/2009, щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу), визначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Тобто, розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру та погодинної оплати. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. При обчисленні гонорару слід керуватися зокрема умовами укладеного між замовником і адвокатом договору про надання правової допомоги (частина друга статті 137 ЦПК України, частина друга статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») (правовий висновок викладений у постанові Верховного суду від 03.02.2021 року у справі № 554/2586/16-ц). Згідно п.5.3 «а» Договору про надання професійної правничої допомоги від 15.11.2023, сума витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції є диференційованою та залежить від суми позову та складає фіксований гонорар до 10000,00 грн суми позову - 6000,00 грн. Ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, п. 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009, п. 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004) заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Згідно правової позиції, викладеної в постанові Великої палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Також, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Неспівмірність витрат на правничу допомогу із передбаченими законом критеріями є підставою для подання стороною-опонентом клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка подає таке клопотання, однак, від відповідача в порядку ч. 5 ст. 137 ЦПК України не надійшла заява про необґрунтованість витрат на правову допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Суд враховує правову позицію Верховного суду викладену у постановах від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, від 06.12.2019 у справі № 910/353/19, від 25.05.2021 у справі № 910/7586/19, від 24.01.2022 у справі № 757/36628/16-ц, від 26.07.2022 у справі № 910/1209/21, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 у постанові Верховного суду від 28.06.2023 року у справі № 463/2001/19, в яких зазначено, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Встановлено, що сторони Договору про надання професійної правничої допомоги від 15.11.2023 належним чином узгодили порядок та умови надання правової допомоги, визначили деталізацію видів правової допомоги, розмір оплати праці АО «Аспект» при наданні правової допомоги, а також умови та порядок розрахунків клієнта з адвокатським об`єднанням. Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що обсяг наданих послуг і виконаних робіт та їх вартість підтверджені та підлягає розподілу за результатами розгляду справи. Таким чином, суд дійшов висновку, про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн.

Outcome: approved