Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-24 00:00:00

В провадженні Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області перебувала вищевказана цивільна справа. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10 квітня 2021 року позивач позичив відповідачу, [PERSON] 10 000 доларів США зі сплатою 1000 доларів США у вигляді відсотків від суми боргу щомісячно. Одержання відповідачем зазначеної суми підтверджується розпискою, оригінал якої знаходиться у позивача. Відповідач зобов`язалася повернути гроші в сумі 10 000 доларів США не пізніше 10 квітня 2022 року. Однак у зазначений у розписці термін відповідачка грошей не повернула, відсотки не сплатила. Під будь яким приводом ухиляється від виконання свого зобов`язання. Загальна сума боргу на день подачі позову за офіційним НБУ складає 365700 грн., що еквівалентно 10000 доларів США, а також загальна сума боргу за відсотками за офіційним курсом НБУ складає 438840 грн., що еквівалентно 12000 доларів США. Крім того, стягненню і три відсотки річних відповідно до ст.625 ЦК України, таким чином, із суми боргу 365700 грн., що еквівалентно 10000 доларів США з 11.04.2022 року по 05.01.2023 року, тобто за 270 днів нарахування 3% річних становить 8115,54 грн., що еквівалентно 222 доларів США. Просив суд, стягнути з [PERSON] на користь позивача грошові кошти в сумі 365700 грн., що еквівалентно 10\~000 доларів США, боргу за відсотками за позикою в сумі 438840,00 грн., що еквівалентно 12000 доларів США, а також 3% річних за користування позикою в сумі 8115,54 грн., що еквівалентно 222 доларів США. Заочним рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 08.05.2023 року задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу та відсотків за договором позики. Ухвалою суду від 07.09.2023 року заяву представника відповідача [PERSON] адвоката Кучеренко О.М. про перегляд заочного рішення по цивільній справі №396/96/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу та відсотків за договором позики - задоволено, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 02.10.2023 року до суду від представника відповідача адвоката Кучеренко О.М.. надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник просить відмовити в задоволені позовних вимог, посилаючись на те, що текст розписки не свідчить про укладення між сторонами саме договору позики, оскільки в розписці не визначені істотні умови договору, зокрема щодо предмету спору, не визначена валюта зобов`язання, тобто грошовою одиницею якої держави є «долар» враховуючи, що «долар» є грошовою одиницею багатьох різних країн. Крім того, вказує, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. У зв`язку з цим стверджує, що відповідачка повернула позивачу через банківські установи 10\~000 грн, які останній прийняв без жодних заперечень. Також зазначає, що позивач жодного разу з дня передання коштів не пред`являв претензій, про намір звернення до суду не повідомляв, не телефонував, не направляв повідомлень щодо боргу, жодного доказу щодо ухилення відповідача від виконання обов`язків ним не надано. Представник позивача адвокат Бурега І.В. в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без участі сторони позивача. Разом з тим уточнив позовні вимоги в частині зменшення стягнення боргу за відсотками в розмірі 418 440,00 грн, що еквівалентно 11 442 доларів США, інші позовні вимоги залишив без змін, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі з урахуванням зменшення розміру відсоків. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Кучеренко О.М. в судове засідання не з`явилися, 24.07.2024 року через систему "Електронний суд" представником подано клопотання про розгляд справи без участі сторони відповідача, позовні вимоги не визнають в повному обсязі, просили відмовити в їх задоволенні. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України,\~\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу\~\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши докази, суд враховує наступне. Судом установлено, що 10 квітня 2021 року між\~\~ [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] надав\~ [PERSON] позику сумі 10 000,00 доларів, при цьому відповідачка зобов`язалася сплачувати кожного місяця 1000 доларів процентів, що підтверджується розпискою останньої (а.с.148). Представник позивача вказував про те, що відповідачкою належним чином взяті на себе зобов`язання за договорами позики виконано не було, унаслідок чого утворилася заборгованість за цими договорами. Відповідно до частини першої\~ст. 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною першою\~ст. 638 ЦК України\~договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до\~ст. 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Частиною першою\~ст. 1049 ЦК України\~встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Згідно з частиною другою\~статті 1047 ЦК України\~на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України\~визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої\~статті 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України\~ від 13 грудня 2017 року № 6-996 цс 17 та постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712 цс 19), від 25 травня 2021 року у справі № 149/1499/18 (провадження № 14-48 цс 21). Відповідно до\~ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 526 ЦК України\~встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч.1\~ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою\~ст. 77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до частини другої\~ст. 78 ЦПК України\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У частині першій\~ст. 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідженням змісту оригіналу розписки, що наявна в матеріалах справи судом встановлено, що істотною умовою договору позики відповідно до вимог законодавства є його предмет, а саме грошові кошти, факт передачі яких чітко викладений у розписці. Отже основна обов`язкова умова для укладення договору позики між сторонами була визначена. Крім того, розписка також містить умови щодо сплати відсотків за користування позикою та строк повернення коштів. Тому, доводи представника відповідача про те, що дана розписка не свідчить про укладення між сторонами саме договору позики, оскільки у ній відсутні істотні умови договору, є безпідставними, та спростовуються змістом самої розписки від 10.04.2021, відповідно до якої [PERSON] отримала у борг від\~ [PERSON] грошові кошти. Так, у розписці зазначено, що\~« [PERSON] \~\~отримала у борг\~у\~\~ [PERSON] кошти в розмірі 10\~000 доларів», а зі змісту\~статті 1046 ЦК України\~\~\~термін «отримала у борг» кореспондує зобов`язання повернути кошти.\~\~ Подібні за змістом правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 601/1473/19 (провадження\~\~№ 61-6540 св 21). Крім того, відповідачка «зобов`язується сплачувати кожен місяць 1\~000 доларів відсотків. Основну суму в розмірі 10\~000 доларів зобов`язується віддати 10.04.2022 року» (а.с.148). Крім того, сам факт наявності у позивача оригіналу розписки підтверджує виникнення між сторонами правовідносин щодо отримання позики відповідачкою. Посилання сторони відповідача на те, що у розписці від 10.04.2021 року не зазначено валюту позики, тобто не ідентифіковано предмет позики, на увагу не заслуговують, оскільки предметом договору позики від 10.04.2021 року є іноземна валюта, визначена у доларах. Відсутність у розписці виду доларів або посилання на країну їх походження не є підставою вважати договір не укладеним, оскільки в такому випадку лише маються певні прогалини (недоліки) в змісті реального договору, які суду слід встановити, а сторонам довести на підставі інших доказів в сукупності. Аналогічний висновок зроблений Верховним судом України під час розгляду справи № 6-63цс13 в постанові від 18 вересня 2013 року, де також договір позики не містив назви та коду валюти. Водночас Верховний суд України, задовольняючи скаргу позикодавця, дійшов до висновку, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Разом з тим, представник відповідача, заперечуючи проти позову, не довів жодними доказами іншу країну походження доларів, яка була вказана у виданій розписці, не довів,\~що при\~зазначенні у\~розписці «долари»\~сторони мали\~на увазі\~будь-яку\~іншу грошову\~одиницю,\~ніж долари\~США тане зміг спростувати представлені позивачем докази на обґрунтування позову. Таким чином, суд приходить до переконання, що країною походження валюти грошового зобов`язання, визначеної у розписці від 10.04.2021, були саме долари США, які в дійсності становили предмет договору позики, що не суперечить положенням\~статті 533 ЦК України. Помилковим є також твердження сторони відповідача, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні та має бути виконане саме у гривнях. З огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Аналізуючи наведені правові норми Велика Палата Верховного Суду у постановах від 16 січня 2019 року у справі за №464/3790/16-ц та від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц зробили висновок, що у разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Відповідно до вимог ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Крім того, суд відхиляє доводи представника відповідача про сплату боргу відповідачем через банківські установи в сумі 10 000 гривень, оскільки з виписок по рахунках [PERSON] наданого АТ «Ідея Банк» не можливо ідентифікувати одержувача коштів та взагалі власника карти за прізвищем (а.с.184-187). При досліджені виписки АТ КБ «ПриватБанк» встановлено, що відповідач перераховувала кошти 16.09.2021 р. та 17.09.2021 р. в сумі 20 000,00 грн, на рахунок позивача (а.с.194-209), що не заперечується стороною позивача у зв`язку з чим предстаником було зменшено суму стягненняборгу за відсотками до 418 440 грн, що еквівалентно 11 442 доларів США. Враховуючи, що за умовами договору між сторонами і фактично у позику були передані долари, що в розписці зазначено про борг у доларах, що за змістом розписки позичальник повинен повернути долари, і що відсутні будь-які домовленості щодо переведення боргового зобов`язання у національну валюту чи в еквівалент до національно валюти, - то суд робить висновок, що за умовами договору між сторонами позичальник має зобов`язання повернути борг у доларах у вказаній у розписці сумі, і тому поверненню позичальником (та стягненню за рішенням суду) підлягає сума боргу у іноземній валюті (валюті позики і валюті визначеного сторонами грошового зобов`язання), за самим правовим змістом договору позики і за принципом «поверни те, що взяв». Крім того, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Щодо можливості ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті Велика Палата Верховного Суду висловила аналогічну правову позицію, яка міститься у постановах від 4 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 73/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України,\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат та трьох відсотків річних на суму боргу входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів, та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утриманих ним грошових коштів належних до сплати кредиторові. При цьому позивачем у позовних вимогах визначено до стягнення лише 3% річних, а тому враховуючи, що відповідач своєчасно не повернула відповідачу (позикодавцю) грошові кошти, тому позовні вимоги про стягнення основного боргу, відсотків та 3% річних підлягають задоволенню, при цьому, суд погоджується із розрахунком трьох відсотків річних, який наведений позивачем у позові, а саме із суми боргу 365700 грн., що еквівалентно 10000 доларів США в період з 11.04.2022 року по 05.01.2023 року, тобто за 270 днів, вважає, що із [PERSON] підлягають стягненню на користь [PERSON] - 3% річних в розмірі 8115,54 грн., що еквівалентно 222 доларів США, за договором позики від 10.04.2021 року. Враховуючи наведені вище правові висновки, з урахуванням заяви представника позивача про зменшення боргу за відсотками, а також приймаючи до уваги, що судом встановлено факт укладення між сторонами саме договору позики від 10.04.2021 року, форма та зміст якого, а також іноземна валюта, у якій надано грошові кошти в позику, відповідають положенням цивільного законодавства, зокрема ст.1047\~ЦК України, а відповідач, на відміну від позивача, свої зобов`язання за цим договором не виконала, що зумовило виникнення у позивача права на звернення до суду із даним позовом задля стягнення заборгованості в примусовому порядку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення основної суми боргу в розмірі 10\~000 доларів США та заборгованості за відсотками за користування грошовими коштами\~в розмірі 11\~442 доларів США, а також 3% річних за користування позикою в розмірі 222 доларіі США є обґрунтованими, засновані на законі, а отже підлягають задоволенню в повному обсязі. Ухвалою Новоукраїнським районним судом Кіровоградської області від 15.09.2022 року, заяву [PERSON] про забезпечення позову задоволено та накладено арешт на рухоме майно, що належить [PERSON] та заборонено\~іншим особам\~вчиняти будь-які\~дії щодо\~вказаного майна (а.с.33-34). Згідно з ст. 158 ч. 7 та ч. 8 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення. Враховуючи те, що клопотань від учасників справи з приводу скасування заходів забезпечення позову не надходило, а тому встановлені судом заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту на нерухоме майно, продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили, що відповідає вимогам ч.7 ст.158 ЦПК України. На підставі викладеного, ст.ст. 207, 625, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України,

Outcome: approved