Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-01 00:00:00

11.06.2024 року до суду звернувся представник позивача товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. У позовній заяві представник позивача зазначив, що 19.11.2021 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідач уклали кредитний договір №562780508. Відповідач підписав кредитний договір електронним підписом, створеним за допомогою одноразового персонального ідентифікатора. Відразу після вчинення дій відповідача ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перерахувало грошові кошти в сумі 18000 грн. на банківську картку [PERSON] . Однак відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання, загальна сума заборгованості становить 64274,40 грн., що складається із заборгованості по кредиту у розмірі 18 000 грн. та заборгованості по несплаченим відсоткам за користування кредитом у розмірі 46274,40 грн. 28.11.2018 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс», уклали договір факторингу, строк якого в подальшому було продовжено. Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги ТОВ «Таліон Плюс» отримало право вимоги до відповідача за укладеним кредитним договором. 05.08.2020 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» також укладено договір факторингу, строк якого в подальшому було продовжено. Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» отримало право вимоги до відповідача на загальну суму 64274,40 грн. 06.03.2024 року ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та позивач уклали договір факторингу, відповідно до якого позивач отримав право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором. Таким чином представник позивача прохав суд стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором №562780508 у розмірі 64274,40 грн. та судові витрати, а саме: судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн. Ухвалою суду від 13.06.2024 року по справі відкрито провадження та призначено судове засідання. 30.07.2024 року представник відповідача, адвокат Цокало Т. М., надала до суду відзив на позовну заяву, в якій зазначила, що відповідач не визнає факт, що позивач правомірно набув право грошової вимоги до неї за кредитним договором. Позивач не довів переходу до нього прав вимоги за договором факторингу від 28.11.2018 року. Також позивачем не надано доказів того, що відповідачу після укладення кредитного договору було видано кредит саме в сумах заявлених позовних вимог. Розрахунки, на які посилається позивач, не є первинними документами, які підтверджують отримання кредиту, користування ним. Також зазначила, що за договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату. На підставі вищевикладеного представник відповідача прохала суд відмовити у задоволенні позову повністю та стягнути з позивача всі понесені судові витрати. 02.08.2024 року від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача зазначив, що відповідно до укладених договорів факторингу право вимоги за кредитним договором переходить під час підписання реєстру прав вимог або під час підписання акту прийому-передачі. Чинне законодавство не містить положень про те, що право вимоги до нового кредитора переходить з моменту сплати новим кредитором на користь первісного заборгованості та інших платежів відповідно до договору відступлення права вимоги. Така вимога зазначена законом лише щодо договору факторингу. Також вказав, що на підтвердження видачі відповідачеві кредиту було надано довідку АТ КБ «ПриватБанк», з якої вбачається, що операція по перерахуванню коштів була успішною і кошти зараховані на картковий рахунок боржника. Щодо стягнення витрат за надання правничої допомоги вказав, що вартість витрат є суттєво завищеною та неспівмірною фактично наданим послугам. Копія квитанції про сплату адвокату гонорару не відповідає загальним вимогам, затвердженим Правлінням Національного банку України та не є належним доказом понесених судових витрат. Таким чином прохав суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явився, в позовній заяві прохав розгляд справи проводити за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача, адвокат Цокало Т. М., надала до суду заяву про розгляд справи без відповідача та її представника. Прохала відмовити у задоволенні позову. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 19.11.2021 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] укладено договір кредитної лінії №562780508. Відповідно до укладеного договору кредитодавець надає перший транш за договором в сумі 18 000 гривень одразу після укладення Договору, який має бути повернено до 18.12.2021 року. Кредитна лінія надається строком на 29 днів від дати отримання кредиту позичальником, а саме до 18.12.2021 року. За користування кредитом позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти за користування кредитом: виключно на період строку, визначеного в п.1.7 Договору нарахування процентів за користування кредитом здійснюється щоденно за дисконтною процентною ставкою в розмірі 722,70% річних, що становить 1,98 процентів від суми кредиту за кожен день користування ним. Кредитний договір підписано відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором (а. с. 12-16). Також до позовної заяви додано паспорт споживчого продукту «Смарт» до договору №562780508 від 19.11.2021 року та правила надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту продукту «Смарт» товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» в редакції від 13.05.2021 року. Паспорт споживчого продукту та правила відповідачем не підписані (а. с. 11, 19-25). Суду також надано платіжне доручення на переказ коштів за договором №562780508 в розмірі 18 000 гривень на картку [NUMBER] та довідку АТ КБ «ПриватБанк» №04/2024, відповідно до якої за дорученням ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» було здійснено успішний платіж через платіжний сервіс LiqPay ПриватБанка на картку клієнта [NUMBER] у розмірі 18 000 гривень (а. с. 28, 51-52). 28.11.2018 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» був укладений договір факторингу № 28/1118-01 (а. с. 62-67). Відповідно до п. 2.1 Договору згідно умов цього договору клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим Договором. Відповідно до п. 2.3 Договору розмір оплати послуг фактора за надання фінансування клієнту за цим договором за кожен реєстр прав вимоги становить 100 гривень (Ціна продажу), що сплачуються клієнтом протягом 5 банківських днів з дати складання кожного реєстру прав вимоги на банківський рахунок фактора. Відповідно до п. 8.2 договору строк дії договору закінчується 28.11.2019 року, але у будь-якому разі до моменту належного та повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань. 28.11.2019 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» укладено додаткову угоду №19 до Договору факторингу №28/1118-01, відповідно до якої строк дії договору закінчується 31.12.2020 року (а. с. 42). 31.12.2020 Додатковою угодою № 26 до Договору факторингу №28/1118-01 сторони дійшли згоди викласти текст Договору факторингу №28/1118-01 у новій редакції, відповідно до якої строк дії договору закінчується 31.12.2021 року (а.с. 31-35). 31.12.2021 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» укладено додаткову угоду №19 до Договору факторингу №28/1118-01, відповідно до якої сторони дійшли згоди продовжити строк дії договору до 31.12.2022 року включно (а. с. 38). Відповідно до розрахунку заборгованості ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» за кредитним договором №562780508 від 19.11.2021 року загальна сума заборгованості [PERSON] станом на 18.01.2022 року становить 44 964 гривень, з них основна сума боргу - 18 000 гривень (а. с. 39). Також до суду надано реєстр прав вимоги №169 від 18.01.2022 року, відповідно до якого ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» відступило ТОВ «Таліон Плюс» права вимоги до [PERSON] за кредитний договором №562780508 від 19.11.2021 року на загальну суму 44 964 гривень. Сума фінансування - 7 200 гривень (а. с. 40-41). Відповідно до п.п. 2, 3 Реєстру прав вимоги сторони погодили, що сума фінансування належна до сплати клієнту за цим реєстром прав вимоги становить 40% від основної суми заборгованості (тіла кредиту) та складає 9 162 729,17 гривень. Сума фінансування за цим реєстром прав вимоги підлягає сплаті фактором у чотири етапи, до 20 числа кожного календарного місяця. Кожний платіж повинен бути не менше 25 відсотків від суми фінансування. Також суду надано довідку ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» №562780508/ФК від 20.05.2024 року, відповідно до якої 18.01.2022 року було здійснено відступлення права вимоги за кредитним договором №562780508 від 19.11.2021 року, укладеного з [PERSON] , товариству з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» згідно укладеного договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 (а. с. 27). 05.08.2020 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу №05/0820-01 (а. с. 69-73). Відповідно до п. 2.1 Договору згідно умов цього Договору клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором. Відповідно до п. 2.3 Договору розмір оплати послуг фактора за надання фінансування клієнту за цим договором за кожен реєстр прав вимоги становить 100 гривень (Ціна продажу), що сплачуються клієнтом протягом 5 банківських днів з дати складання кожного реєстру прав вимоги на банківський рахунок фактора. Відповідно до п. 8.2 Договору строк дії договору закінчується 04.08.2021 року. 03.08.2021 року між сторонами укладено додаткову угоду № 2 до договору факторингу №05/0820-01 від 05.08.2020, відповідно до якої сторони домовилися продовжити строк дії договору до 31.12.2022 року включно (а. с. 50). 30.12.2022 року між сторонами укладено додаткову угоду № 3 до договору факторингу №05/0820-01 від 05.08.2020, відповідно до якої сторони домовилися продовжити строк дії договору до 30.12.2024 року включно (а. с. 56). Відповідно до розрахунку заборгованості ТОВ «Таліон Плюс» за кредитним договором №562780508 від 19.11.2021 року загальна сума заборгованості [PERSON] станом на 31.07.2023 року становить 64 274,40 гривень, з них основна сума боргу - 18 000 гривень (а. с. 57). Відповідно до реєстру прав вимоги №10 від 31.07.2023 року ТОВ «Таліон Плюс» відступило ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» право вимоги до [PERSON] за кредитним договором №562780508 від 19.11.2021 року на загальну суму 64 274,40 грн. (а. с. 53-55). Також згідно п.п. 2, 3 реєстру прав вимоги сторони погодили, що сума фінансування, належна до сплати клієнту за цим реєстром прав вимог становить 1,9% від основної суми заборгованості та складає 2 586 694,30 грн. Сума фінансування підлягає сплаті фактором протягом 10 банківських днів з моменту підписання сторонами цього реєстру прав вимоги. 06.03.2024 року між позивачем та ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу №06/03/24 (а. с. 76-80). Відповідно до п. 1.1 Договору за цим договором фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб - боржників, включаючи суми основного зобов`язання (суму позики), плату за позикою (проценти за користування позикою та проценти за прострочену позику), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту. Перелік боржників, підстави виникнення права грошової вимоги до боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені в реєстрі боржників, який формується згідно з додатком №1 є невід`ємною частиною договору. Відповідно до п.п.3.2, 3.3, 3.5 загальна сума прав вимоги, що відступаються за договором становить 62 457 431,87 грн. Ціна продажу за договором становить 449 693,63 грн. За сплачені фактором грошові кошти у вигляді ціни продажу клієнт сплачує фактору плату в розмірі 100 гривень без ПДВ шляхом перерахування протягом 3 робочих днів з моменту проведення фактором оплати, передбаченої п. 3.3 даного договору. Відповідно до реєстру боржників до договору факторингу №06/03/24 від 06.03.2024 ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» відступило позивачу право вимоги до [PERSON] за кредитний договором №562780508 від 19.11.2021 року на загальну суму 64 274,40 грн. Сума фінансування - 342 грн. (а. с. 58). Також суду надано акт прийому-передачі Реєстру боржників за договором факторингу №06/03/24 від 06.03.2024 року (а. с. 60). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За змістом ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). У пункті 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Нормами ч. ч. 3, 6, 12 ст. 11 цього Закону передбачено, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: 1) надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; 2) заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; 3) вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: 1) електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; 2) електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; 3) аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Пунктом 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п. 12 ч. 1 ст. 3 цього Закону). На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про належне укладення кредитного договору №562780508 від 19.11.2021 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем шляхом проставляння електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Факт отримання відповідачем кредитних коштів під час розгляду справи підтверджено наданими письмовими доказами, зокрема копією платіжного доручення на переказ коштів за договором та довідкою АТ КБ «ПриватБанк» №04/2024, про здійснення успішного платежу на картку клієнта [NUMBER] у розмірі 18 000 гривень. Водночас, обґрунтовуючи право вимоги в частині стягнення заборгованості у розмірі 64 272,40 гривень, позивач надає суду розрахунки заборгованості, які фактично є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків позивача і не є правовою підставою для стягнення відповідних сум та не може бути доказом заявленого розміру грошових вимог. Представником позивача також надано виписку з особового рахунка за кредитним договором №562780508 із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення (а. с. 30), яка однак не відповідає вимогам, встановленим для первинних документів, та за своєю суттю також є одностороннім розрахунком позивача. В постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі №759/11453/20 зроблено правовий висновок про те, що виписка за картковим рахунком, є належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, що відповідає пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, та узгоджується з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18-ц (провадження № 61-9618св19). Відповідно до постанови Верховного Суду від 23.03.2023 року у справі №910/3105/21 розрахунок заборгованості складений банком в односторонньому порядку сам по собі не є первинним документом в розумінні статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», оскільки не відповідає вимогам встановленим зазначеною нормою для первинних документів. Тобто розрахунок заборгованості самостійно, за відсутності первинних документів, не може вважатися доказом, який підтверджує суму видачі банком кредиту позичальнику, суми траншів кредиту, дату коли саме та яка сума кредитних коштів була повернута позичальником банку за відображеним у ньому періодом і як наслідок загальну суму боргу тощо. Таким чином, хоча позивачем і доведено факт отримання [PERSON] грошових коштів у розмірі 18 000 гривень на підставі кредитного договору, в матеріалах справи відсутні первинні бухгалтерські документи, які підтверджують правильність нарахування заявленої до стягнення суми в розмірі 64 274,40 гривень та її складових, даних про внесення відповідачем платежів на погашення заборгованості. Крім цього, судом встановлено, що позивачем не підтверджено відступлення йому права вимоги за спірним кредитним договором. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частини першої статті 512 ЦК України). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (частина третястатті 512 ЦК України). Правочинами, на підставі яких відбувається відступлення права вимоги, можуть бути, зокрема, купівля-продаж, дарування, факторинг. Відповідно до ст. ст. 1077, 1078 за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Вирішуючи виключну правову проблему щодо розмежування правочину відступлення права вимоги та договору факторингу, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що слід виходити з наведених вище суттєвих ознак указаних договорів, які відрізняють договір відступлення права вимоги від договору факторингу. Так, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу. Якщо укладений договір відступлення права вимоги містить умови, які притаманні виключно договору факторингу, або навпаки, то суд має з`ясувати, який саме договір укладений сторонами, з урахування всієї сукупності його суттєвих ознак (постанова ВП ВС від 16.03.2021 у справі № 906/1174/18). Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату. Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу (Постанова ВП ВС від 11.09.2018 у справі № 909/968/16). Правова природа відповідного договору незалежно від його назви визначається, виходячи зі змісту прав та обов`язків сторін договору (Постанова ВП ВС від 07 вересня 2022 року у справі № 910/16579/20). Судом встановлено, що укладені договори про відступлення права вимоги, надані на підтвердження переходу права вимоги до [PERSON] , є за своєю правовою природою договорами факторингу. Щодо необхідності надання позивачем доказів сплати визначеної ціни продажу по договору факторингу, суд зазначає наступне. Для підтвердження факту відступлення права вимоги, позивачу необхідно надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 у справі №5026/886/2012 тощо). При цьому чинне законодавство не містить положень про те, що право вимоги до нового кредитора переходить з моменту сплати оплати новим кредитором на користь первісного кредитора заборгованості та інших платежів відповідно до договору відступлення права вимоги. Така вимога визначена законом лише щодо договору факторингу (ст. 1077 ЦК) чи може встановлюватися сторонами в укладених ними договорах (п. 60 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 02.11.2021 у справі № 905/306/17). Суд також звертає увагу, що на вищевказане посилався у відповіді на відзив представник позивача. Водночас стороною позивача не надано доказів на підтвердження оплати за укладеними договорами факторингу. За таких обставин, враховуючи, що існування заборгованості за кредитним договором саме заявленого розміру, а також наявність у позивача прав кредитора за кредитним договором належним чином не підтверджуються, позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню у зв`язку з недоведеністю. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки судом відмовлено у задоволенні позову, необхідно стягнути з позивача на користь відповідача понесені судові витрати. Стороною відповідача на підтвердження понесених витрат надано: квитанцію №1017 від 22.07.2024 року про сплату 8500 гривень за договором №1017 про надання правничої допомоги від 22.07.2024 року, акт приймання-передачі правничої допомоги № 1 до договору від 29.07.2024 року, договір про надання правничої допомоги №1017 від 22.07.2024 року, детальний опис робіт (наданих послуг), ордер на надання правничої допомоги. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частиною 5 ст. 137 ЦПК України передбачено, що в разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно ч. 6 ст. 137 ЦПК України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Тобто в розумінні цих норм процесуального права зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони в разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Представник позивача клопотань про зменшення витрат на оплату правничої допомоги не заявляв. Крім цього, суд зазначає, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою (постанова ВП ВС від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Докази надані на підтвердження витрат на правову допомогу, суд визнає належними і достовірними. Визначений розмір винагороди представника відповідача відповідає критеріям, визначеним ч. 4 ст.137 ЦПК України. За таких обставин, необхідно стягнути з позивача на користь [PERSON] витрати на правову допомогу у розмірі 8500 гривень.

Outcome: approved