Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-29 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернулася до суду з позовом, в якому просить суд: стягнути з відповідача заборгованість по своєчасно невиплаченої заробітній платі при звільнені у сумі 18 578,90 грн; середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення, з урахуванням визначеного постановою КМУ №100 від 08.02.1995 середнього заробітку у розмірі 962,36 грн. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона була призначена на посаду бухгалтера із заробітної плати Центру по роботі з дітьми та молоддю за місцем проживання Дніпровського району м. Києва (далі - Центр) з 01.06.2023. У зв`язку із значним психологічним тиском з боку керівництва та з метою захисту від булінгу, позивач 01.02.2024 подала на ім`я керівника Центру С. Городнічова три заяви: № 20 про відмову від запропонованих змін в бік погіршення та значної відповідальності по завданням та обов`язкам; № 21 - про звільнення 01.02.2024 у зв`язку з невиконанням законодавства про працю, умов Колективного договору, булінгу з боку керівництва та невжиття заходів щодо його припинення; № 22 про проведення остаточного розрахунку при звільненні. У день звільнення відповідач відмовився видати позивачу примірник наказу про звільнення за п. 6 ст. 36 КЗпП України та провести розрахунок на суму 25 055, 28 грн. 07.02.2024 відповідач частково перерахував позивачу кошти у розмірі 6 476,38 грн. Посилаючись на те, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість по невиплаченій заробітній платі на день подання позову у розмірі 18 578,90 грн, а також середній заробіток за весь період затримки розрахунку, починаючи з 01.02.2024 по день ухвалення судового рішення, виходячи із середньоденного заробітку - 962,36 грн. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 16.02.2024 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - Дніпровську районну в місті Києві державну адміністрацію. Цією ж ухвалою суду відкрито провадження у цій справі за правилами спрощеного провадження, без повідомлення сторін, яким роз`яснено їх процесуальні права подати заяви по суті справи і визначено відповідні процесуальні строки. Копію ухвали про відкриття провадження та копію позовної заяви з додатками відповідач отримав 07.03.2024. 21.03.2024 від Центру по роботі з дітьми та молоддю за місцем проживання Дніпровського району м. Києва надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач зазначив, що відповідно до ст. 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належить до компетенції його власника або уповноваженого органу відповідно до законодавства та установчих документів. Щоб забезпечити бухгалтерський облік установа самостійно обирає форми його організації, зокрема вводить до свого штату посаду бухгалтера або створює бухгалтерську службу на чолі з головним бухгалтером. Згідно з штатним розписом Центру на 2023-2024 роки посада «Бухгалтер по нарахуванню заробітної плати Центру» відсутня, натомість наявна посада «Бухгалтер». Вказує, що позивач була прийнята на роботу на посаду бухгалтера. При прийнятті на роботу [PERSON] ознайомилась з посадовою інструкцією «Бухгалтера по нарахуванню заробітної плати Центру». На підставі розпорядження Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації від 22.08.2023 № 612 «Про проведення перевірки діяльності Центру по роботі з дітьми та молоддю за місцем проживання Дніпровського району м. Києва» робочою групою була перевірка діяльності Центру. За результатами перевірки складений відповідний акт, згідно з яким Центру було рекомендовано переглянути посадові інструкції бухгалтерів та спеціалістів на предмет чіткого розподілу обов`язків та визначенням взаємозамінності у разі відсутності бухгалтера чи спеціаліста. З метою усунення недоліків у роботі Центром на підставі наказу від 01.02.2024 № 19 було підготовлено нові редакції посадових інструкцій бухгалтера та головного бухгалтера і того ж дня було вручено посадову інструкцію «Бухгалтера» для ознайомлення [PERSON] . Відповідач вказує, що позивач відмовилася від підписання посадової інструкції, посилаючись на зміну істотних умов праці, та написала заяву на звільнення. Однак, за твердженнями відповідача, затвердження та введення в дію нової посадової інструкції не є змінами істотних умов праці, а є конкретизацією вже існуючих обов`язків бухгалтера без розширення кола її обов`язків або введення нових. Крім того, позивач не оскаржувала наказ про затвердження посадової інструкції бухгалтера. Стосовно стягнення невиплачених коштів при звільненні та середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку, відповідач у відзиві зазначає, що у лютому 2024 року позивачу було нараховано заробітну плату за робочий день - 415,35 грн; компенсацію за невикористану відпустку 12 календарних днів 2023 року - 7 744,92 грн; компенсацію за невикористану відпустку 3 календарні дні 2024 року - 1 907,46 грн. Всього нараховано компенсації за невикористану відпустку за 15 календарних днів - 9 652,38 грн. Відповідач зазначає, що у лютому 2024 року позивачу було нараховано 10 067,73 грн, з яких вирахувані податок з доходів фізичних осіб та військовий збір. Виплата коштів у лютому здійснена двома платежами: 07.02.2024 - 6 476,38 грн та 29.02.2024 - 1 628,14 грн. Заява на звiльнення позивачем подана 01.02.2024 о 17 год. 40 хв., про що вiдповiдачем зафiксовано у акті від 01.02.2024. Вiдповiдач неодноразово намагався вручити позивачу письмове повiдомлення про нapaxoвaнi та виплаченi йому суми при звiльненнi, а також внести належнi записи про звiльнення до трудової книжки, яку позивач самостiйно без вiдома вiдповiдача забрав з мiсця зберiгання. Також відповідач у відзиві зазначив, що оскільки позивача було звiльнено на пiдставi статті 38 КЗпП України з ініціативи позивача, що виключає виплату вихідної допомоги при звільненні у розмірі 21 171,92 грн. 01.04.2024 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, яка не може бути прийнята судом з огляду на недотримання позивачем вимог ч.3 ст. 179, ч.4 ст. 178 ЦПК України. 09.05.2024 до суду від позивача надійшли уточнення до позовної заяви, які в силу вимог ч.ч.3, 5 ст.49 ЦПК України підлягає поверненню заявнику. Згідно вимог ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Таким чином, суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] з 01.06.2023 прийнята на роботу до Центру по роботі з дітьми та молоддю за місцем проживання Дніпровського району м. Києва. Позивач під підпис ознайомлена з посадовою інструкцією бухгалтера по нарахуванню заробітної плати в редакції від 01.06.2023. 01.02.2024 позивач подала на ім`я керівника Центру С. Городнічова три заяви: - № 20 про відмову від підпису посадової інструкції бухгалтера, посилаючись на те, що запропоновані зміни спрямовані в бік погіршення та значної відповідальності по завданням та обов`язкам, які не обговорювались між нею та роботодавцем під час влаштування на посаду; - № 21 - про звільнення 01.02.2024 у зв`язку з невиконанням законодавства про працю, умов Колективного договору, булінгу з боку керівництва та невжиття заходів щодо його припинення; - № 22 про видачу належно оформленої трудової книжки та проведення остаточного розрахунку при звільненні. Відповідно до частини першої ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до статті 141 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержувати законодавства про працю і правил охорони праці, уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту. Згідно до частиною третьою статті 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Як вбачається зі Статуту Центру по роботі з дітьми та молоддю за місцем проживання Дніпровського району м. Києва, затвердженого розпорядженням Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації 15.11.2016 № 646 в редакції розпорядження від 22.06.2021 № 445 Центр є бюджетною установою (пункт 1.1. Статуту). Відповідно до Типового положення про бухгалтерську службу бюджетної установи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.01.11 № 59 (далі - Типове положення № 59), бухгалтерську службу створюють як самостійний структурний підрозділ бюджетної установи, вид якого залежить від обсягу, характеру та складності бухгалтерської роботи (департамент, управління, відділ, сектор або спеціаліст, на якого покладається виконання обов`язків бухгалтерської служби). Національним класифікатором ДК 003:2010 «Класифікатор професій», затвердженим наказом Держспоживстандарту від 28.07.10 № 327 (далі - ДК 003:2010), пропонується низка назв бухгалтерської професії. Серед них відсутня назва - бухгалтер по нарахуванню заробітної плати. У листі Мінсоцполітики від 07.02.19 № 21/0/191-19 надано роз`яснення щодо визначення назви посади згідно з ДК 003:2010. Зокрема, у разі відсутності в ДК 003:2010 назви посади, яка повністю відповідає покладеним на працівника обов`язкам, вибирається найближча за змістом назва, а в посадовій інструкції працівника зазначаються всі особливості роботи за цією посадою. Отже, конкретний перелік посадових обов`язків визначається посадовими інструкціями працівників на основі кваліфікаційної характеристики найближчої за своїми обов`язками професійної назви роботи або з урахуванням розподілу праці, завдань та обов`язків, які плануються або фактично склалися між працівниками в робочому процесі. 01.02.2024 директором Центру по роботі з дітьми та молоддю за місцем проживання Дніпровського району м. Києва відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та з метою раціональної організації робочого процесу у Центрі видано наказ № 19 «Про затвердження посадової інструкції бухгалтера». З матеріалів справи вбачається, що обов`язки, зазначені у посадовій інструкції бухгалтера по нарахуванню заробітної плати в редакції від 01.06.2023 та посадовій інструкції бухгалтера в редакції від 01.02.2024 різняться за обсягом. При цьому, з аналізу штатних розписів Центру від 11.01.2021 та від 10.05.2022 та з 01.01.2024 видно, що скорочення чисельності або штату працівників на підприємстві не відбулося, отже, у відповідача були підстави для попередження працівника позивача про зміну істотних умов праці. Враховуючи зазначені обставини, слід дійти висновку про те, що в умовах праці позивача відбулися ряд змін, які є істотними: зміна назви посади; зміна посадових обов`язків. При цьому, відповідач не зазначає правових підстав для указаних змін істотних умов праці (в матеріалах справи відсутній відповідний наказ). Позивач вважає, що у день звільнення відповідач відмовився видати позивачу примірник наказу про звільнення за п. 6 ст. 36 КЗпП України. Так, згідно з пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці. Виходячи із змісту ч. 3 ст. 32 КЗпП України, зміна істотних умов праці включає зміну системи та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших. Перелік істотних умов праці не є вичерпним. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за п. 6 ст. 36 цього Кодексу (ч. 4 ст. 32 КЗпП України). Тлумачення статті 36 КЗпП України дає підстави для висновку, що зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці. Якщо такі зміни не вводяться, власник не має права змінити істотні умови праці. Схожий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 23.03.2016 в справі № 6-2748цс15 та від 20.07.2022 у справі № 201/264/20, а також Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 в справі № 582/1001/15-ц (провадження № 14-286цс18). За приписами ст. 38 Кодексу, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. З системного аналізу вищенаведених норм права вбачається, що відмова працівника від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці (п. 6 ст. 36) та його розірвання з ініціативи працівника (ст. 38) - є самостійними правовими підставами для розірвання трудового договору. Звільнення за п. 6 ст. 36 КЗпП України відбувається не за ініціативою працівника, що передбачено ст. 38 КЗпП України, а за наявності підстав, умов, визначених положеннями ст.ст. 32, 36 КЗпП України. Отже, позивач є такою, що звільнилася із займаної посади 01.02.2024 за власною ініціативою на підставі ст. 38 КЗпП України. При цьому, позивач в межах розгляду даної справи не оспорює підстави та порядок свого звільнення, у зв`язку з чим суд не надає оцінку даним обставин та виходить із наявних письмових доказів та повідомлених учасниками справи обставин. Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Як вбачається з матеріалів справи у лютому 2024 року позивачу було нараховано заробітну плату за робочий день - 415,35 грн; компенсацію за невикористану відпустку 12 календарних днів 2023 року - 7 744,92 грн; компенсацію за невикористану відпустку 3 календарні дні 2024 року - 1 907,46 грн. Всього нараховано компенсації за невикористану відпустку за 15 календарних днів - 9652,38 грн. Відповідач зазначає, що у лютому 2024 року позивачу було нараховано 10 067,73 грн, з яких вирахувані податок з доходів фізичних осіб та військовий збір. Виплата коштів у лютому здійснена двома платежами: 07.02.2024 - 6 476,38 грн та 29.02.2024 - 1 628,14 грн. Заява на звiльнення позивачем подана 01.02.2024 о 17 год. 40 хв., про що вiдповiдачем зафiксовано у акті від 01.02.2024. 02.02.2024 відповідчем складено акт про намір вручення бухгалтеру [PERSON] наказу про звільнення від 01.02.2024 № 18-к/тр та довідки про розрахунок грошової суми. Крім того, листами Центру від 05.02.2024 № 69 та від 12.03.2024 № 134 позивачу запропоновано прибути до Центру для отримання наказу про звільнення, довідку про суму коштів, яка має бути виплачена, а також принести трудову книжку для внесення відповідного запису. Копія наказу про звільнення та довідка про розмір грошової суми були направлені позивачу поштовим відправленням. Статтею 47 КЗпП України передбачено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Якщо трудова книжка зберігається у роботодавця, то він зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Якщо працівник із невідомих причин не отримав трудову книжку в день звільнення наприклад, був відсутній у день свого звільнення, не зайшов у відділ кадрів за трудовою книжкою, то установа має потурбуватися про документальне оформлення цього факту. Справа в тім, що в разі затримки видання трудової книжки з вини роботодавця працівник має право звернутися до суду (це питання вирішується в судовому порядку). Пунктом 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Мiнпрацi, Мiн`юсту, Мiнсоцзахисту вiд 29.07.1993 № 58 (далі - Інструкція № 58) зазначено, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то роботодавець у цей день надсилає працівникові поштове повідомлення (рекомендований лист із повідомленням про вручення) із вказівкою про необхідність з`явитися для отримання трудової книжки в установі. Проте, слід звернути увагу на те, що у пункті 4.2 Інструкції № 58 зазначено, що надсилати трудову книжку звільненому працівнику роботодавець має право винятково з письмового дозволу працівника. Якщо письмової згоди на пересилання трудової книжки поштою роботодавець не отримав, то слід керуватися пунктом 6.2 Інструкції № 58, а саме: трудові книжки та їх дублікати, що не були одержані працівниками при звільненні, зберігаються протягом двох років у відділі кадрів підприємства окремо від інших трудових книжок працівників, які перебувають на роботі. Після цього строку не затребувані трудові книжки (їх дублікати) зберігаються в архіві підприємства протягом 50 років, а по закінченні зазначеного строку їх можна знищити в установленому порядку. Як вбачається з матеріалів справи відповідач провів повний розрахунок з позивачем у зв`язку із звільненням, трудова книжка знаходиться у позивача, тому відсутні підстави для стягнення заборгованості по невиплаченій заробітній платі на день подання позову у розмірі 18 578, 90 грн, а також середнього заробітку за весь період затримки розрахунку. Крім того, оскільки [PERSON] було звiльнено на пiдставi статті 38 КЗпП України з ініціативи позивача, вказаний факт виключає виплату вихідної допомоги при звільненні. Оскільки позивачем у даній справі не надано належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, то не вбачається правових підстав для їх задоволення. З огляду на викладене та з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України, розподіл судових витрат не здійснюється. На підставі Конституції України, Кодексу законів про працю України,

Outcome: dismissed