Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-28 00:00:00

Представника позивача - адвокат Макарова А.Ф., яка діє від імені та в інтересах позивача [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] , [INFO] є власником земельної ділянки, площею 0,034 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 1211000000:02:012:0003. Крім того, на праві власності [PERSON] належить житловий будинок, що знаходиться на вищевказаній земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] . Зазначене майно було успадковано позивачем від її брата - [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . До смерті, брат Позивача - [PERSON] проживав у вищевказаному будинку. Після смерті брата Позивач вступила у спадщину та зареєструвала право власності на вищевказану земельну ділянку та будинок. Після прийняття спадщини Позивачу стало відомо про те, що у спірному житловому будинку проживає Відповідач - [PERSON] , [INFO] . З яких підстав Відповідач вселилася до вказаного будинку Позивачу невідомо. В офіційному шлюбі брат Позивача - [PERSON] та [PERSON] не перебували та зареєстровані у вказаному будинку не були. В той же час, Відповідач продовжує проживати у вищевказаному будинку, чинить позивачу, як власнику домоволодіння, перешкоди у користуванні та розпорядженні ним, вона не є членом її сім`ї та відмовляється добровільно звільнити будинок. Крім цього, Відповідач користується комунальними послугами, але не оплачує їх, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, зокрема, за послуги з постачання електроенергії у сумі 407.20 грн. та послуги з газопостачання у сумі 4745.09 грн.. Сторона позивача зауважує, що сторони не пов`язані спільним побутом, не мають родинних зв`язків, і не мають взаємних прав та обов`язків. Крім того, відповідач має на праві приватної власності 1/2 частку у квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, виселення Відповідача зі спірного будинку не порушить її конституційне право на житло, оскільки відповідач мас інше житло, де вона може проживати, і при цьому буде дотримано баланс інтересів сторін даного спору. Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, в матеріалах справи наявна заява представника позивача про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують, щодо ухвалення заочного рішення заперечень немає. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином шляхом надсилання рекомендованим листом поштової кореспонденції. Через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнає в повному обсязі. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Розглянувши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, суд встановив наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За приписами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно з статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Згідно з ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. «Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. З письмових матеріалів справи встановлено, що [PERSON] , [INFO] , є власником земельної ділянки, площею 0,034 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 1211000000:02:012:0003, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 01.11.2023року, реєстраційний 1789, та витягом з Державного реєстру речових прав від 01.11.2023року (а.с.9-10). Крім того, на праві власності [PERSON] належить житловий будинок, що знаходиться на вищевказаній земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] . Вказані відомості підтверджуються свідоцтвом про право на спадщину за законом від 01.11.2023, реєстраційний № 1788, та витягом з Державного реєстру речових прав від 01.11.2023 (а.с.11-14). Вищезазначене майно, а саме: земельна ділянка, площею 0,034 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 1211000000:02:012:0003 та житловий будинок, що знаходиться на вищевказаній земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] було успадковано [PERSON] від її брата - [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] (а.с.9-14). До смерті, брат позивача - [PERSON] проживав у вищевказаному будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою НОВА-КОМ (а.с.17). Яв вбачається з матеріалів справи, після смерті брата позивач вступила у спадщину та зареєструвала право власності на вищевказану земельну ділянку та будинок, однак їй стало відомо про те, що у спірному житловому будинку проживає відповідач - [PERSON] , [INFO] . В офіційному шлюбі брат Позивача - [PERSON] та [PERSON] не перебували та зареєстровані у вказаному будинку не були. Це підтверджується довідкою від 05.02.2024 № 2245 (а.с.16). В той же час, Відповідач, яка не має жодного відношення до сім`ї позивача та померлого [PERSON] вселилася до успадкованого позивачем майна та продовжує проживати у вищевказаному будинку, чинить позивачу, як власнику домоволодіння, перешкоди у користуванні та розпорядженні ним, вона не є членом її сім`ї та відмовляється добровільно звільнити будинок, що підтверджується матеріалами ЖЄО №15407 від 15.12.2023 (а.с.32-34,36-38). Крім цього, Відповідач [PERSON] користується комунальними послугами, але не оплачує їх, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, зокрема, за послуги з постачання електроенергії у сумі 407.20 грн. та послуги з газопостачання у сумі 4945.09 грн.. що підтверджується довідкою від 15.02.2024 № 19, виданою Криворізькою об`єднаною міською довідково-інформаційною службою «Нова-Ком» (а.с.17). Відповідач [PERSON] має на праві приватної власності 1/2 частку у квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав від 01.03.2024, Інформаційна довідка № 368162017 (а.с.15).. У даній справі спір з приводу користування житловим будинком виник між позивачем [PERSON] яка є власником житлового будинку та земельної ділянки, на якій він розташований, та відповідачем [PERSON] , яка вселилася до цього будинку не маючи на це законних підстав, і продовжує користуватися ним, що унеможливлює користування житлом його власницею - [PERSON] . Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 6-709цс16 (справа № 688/63/15-ц) зроблено правовий висновок, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР вбачається, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є сестрою [PERSON] , який помер [INFO] . Після смерті [PERSON] позивач [PERSON] отримала спадщину у вигляді: земельної ділянки, площею 0,034 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 1211000000:02:012:0003 та житлового будинку, що знаходиться на вищевказаній земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] (а.с.8,11). Відповідачка [PERSON] жодним чином не відноситься до кола спадкоємців померлого [PERSON] , що не заперечується і самою відповідачкою, що підтверджується її заявою про визнання позовних вимог. Доказів протилежного відповідачкою суду не надано. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. У спірних правовідносинах права позивачки, як власниці житлового будинку, захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка містить три окремі норми: перша, що виражається в принципі мирного володіння майном; друга - охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями; Третя - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. У даному випадку спір виник між власником житлового будинку та особою, яка не є та не була членом сім`ї попереднього власника будинку, та продовжує користуватися цим будинком після його успадкування іншою особою після смерті власника. Відповідач має у власності своє житлове приміщення, що підтверджується інформаційною довідкою №368162017 з якої вбачається, що відповідачу на праві приватної власності належить 1/2 частки у квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав від 01.03.2024 (а.с.15). Крім того, як вбачається з довідки Департаменту адміністративних послуг виконкому Криворізької міської ради відповідач [PERSON] з 07.09.2018 року зареєстрована за адресю: [ADDRESS] ( а.с.24). Тобто відповідач має не лише зареєстроване місце проживання, що не збігається з місцем, в якому відповідач за невідомих обставин вселилася, а так само й має у власності 1/2 квартири. У свою чергу позивач являється єдиним законним спадкоємцем і власником спірного будинку, яким не може володіти та користуватися у зв"язку з перешкодами, які чинить відповідачка. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. Право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Тобто припинення права власності на будинок, припиняє право користування цим будинком членами сім`ї попереднього власника. У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб, і таке право захищено законом та гарантується положеннями статті 391 ЦК України- правом вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі №6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі №753/481/15-ц(провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі №695/2427/16-ц,(провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі №523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору. Так, з матеріалів справи встановлено, що відповідач після смерті власника (брата позивача) залишилася проживати у спірному житлі, та станом на момент розгляду справи не надала суду доказів законності проживання в будинку (письмової заяви померлого власника, договору оренди тощо), позивач, яка є спадкоємцем попереднього власника згоди на вселення відповідача не надавала. В той же час, відповідачка має у власності інше житло, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та зареєстрована за адресою [ADDRESS] . Позивачка [PERSON] у позовній заяві посилалася на те, що відповідачка [PERSON] не є членом її сім`ї, договір найму спірного житлового будинку між нею і відповідачкою не укладався, витрат по утриманню будинку відповідачка не несе, перешкоджає їй у вільній реалізації своїх прав по безперешкодному володінню, користуванню та розпорядженню своїм майном. Вказані обставини відповідачем не спростовані. Відповідачка дійсно тривалий час користується чужим майном, при цьому договору найму житла з власником нерухомого майна не укладала, жодних витрат на утримання майна не несе, що підтверджується довідкою нова-ком (а.с.17).. Таким чином, виселення Відповідачки зі спірного будинку не порушить її конституційне право на житло, оскільки відповідач мас інше житло, де вона може проживати, і при цьому буде дотримано баланс інтересів сторін даного спору в контексті захисту права власності законного власника та втручання у права відповідача, яке не є а ні членом сім"ї власника, ані законним володільцем чи користувачем спірного будинку. На думку суду, покладення на позивача обов`язку із забезпечення відповідача житлом є покладенням на позивача індивідуального та надмірного тягару, що свідчить про порушення принципу пропорційності та недотримання «справедливого балансу», оскільки відповідач забезпечена іншим житлом, яке належить їй на праві приватної власності.. Після дослідження та оцінки доказів у справі, наданих позивачем відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України, вони вважаються судом належними, допустимими, достовірними та достатніми згідно до ст. ст. 76-80 ЦПК України, і свідчать про наявність перешкод позивачу у користуванні належною йому власністю та необхідності задоволення її позовних вимог. На підставі статті 141 ЦПК України слід стягнути з відповідачів на користь позивача сплачений при поданні позову судовий збір.

Outcome: approved