Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до Оболонського районного суду м. Києва з вказаним позовом, в якому, уточнивши заявлені вимоги, просив: 1) встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] , виділивши у користування [PERSON] кімнату № 9, площею 10,2 кв.м; у користування [PERSON] , [PERSON] - кімнату № 6, площею 10,6 кв. м та кімнату № 4, площею 16,5 кв. м з балконом площею 1,4 кв. м; залишити в спільному користуванні: кухню, коридори, санвузол, комори; 2) зобов`язати відповідачів не чинити перешкоди у здійсненні [PERSON] права користування квартирою шляхом видачі ключів від вхідних дверей квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначив, що вони з відповідачами є співвласниками квартири [ADDRESS] , яка складається з трьох житлових кімнат: кімнати № 9 , площею 10,2 кв. м; кімнати № 6 , площею 10,6 кв. м та кімнати № 4, площею 16,5 кв. м з балконом площею 1,4 кв. м; кухні, коридорів, санвузла, комор. Йому належить частина квартири, відповідачу [PERSON] - , відповідачу [PERSON] - частина квартири. Через напружені стосунки з родиною брата [PERSON] він як співвласник не може реалізувати своє право на користування квартирою, безперешкодно в ній проживати. З даного приводу від неодноразово, починаючи з 2021 року, звертався до Оболонського УП ГУНП у м. Києві з заявами про те, що брат [PERSON] , який до грудня 2023 року був співвласником спірної квартири, разом з дружиною [PERSON] не надають йому доступ до квартири, змінили замок на вхідних дверях до квартири та не пускають його до приміщення. У зв`язку з тим, що між ними не досягнуто домовленості з приводу порядку користування квартирою, позивач змушений звернутися до суду з даним позовом за захистом порушених житлових прав та просить встановити саме такий порядок користування квартирою, як зазначено у позові, виділивши йому у користування найменшу за площею ізольовану житлову кімнату, а у користування відповідачів дві інші більші за площею кімнати (ізольовану та прохідну), що буде відповідати інтересам усіх співвласників спірної квартири. А також зобов`язати відповідачів не чинити йому перешкод у користуванні квартирою, зобов`язавши їх передати йому ключі від вхідних дверей спірної квартири. Ухвалою судді від 25.08.2023 позов залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків. Ухвалою судді від 04.09.2023 відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче провадження. 05.01.2024 представником відповідача [PERSON] - адвокатом Мещаніновим А.М., подано до суду відзив на позовну заяву, в якому останній зазначив про те, що [PERSON] 13.12.2023 подарував належні йому частки квартири [ADDRESS] , сину [PERSON] та дружині [PERSON] , у зв`язку з чим не є належним відповідачем у справі. За наведених обставин просив відмовити у задоволенні позову. 18.01.2024 представником позивача [PERSON] подано до суду відповідь на відзив. 24.01.2024 позивач звернувся до суду з заявою про забезпечення позову та клопотанням про заміну первісного відповідача [PERSON] на належних - [PERSON] та [PERSON] в особі його законного представника - батька [PERSON] . Ухвалою суду від 25.01.2024 заяву [PERSON] про забезпечення позову залишено без задоволення. Ухвалою суду від 14.02.2024, занесеною до протоколу судового засідання, задоволено клопотання позивача про заміну відповідача, замінено первісного відповідача [PERSON] на належних - [PERSON] та [PERSON] в особі його законного представника - батька [PERSON] 23.02.2024 до суду від позивача надійшла позовна заява (уточнена) з урахуванням заміни відповідача по справі. 26.02.2024 до суду надійшов відзив від представника відповідача [PERSON] на уточнену позовну заяву, у якому останній просив відмовити у задоволенні позову з наступних підстав. Зазначив, зокрема, що запропонований позивачем порядок користування спірною квартирою призведе до штучного погіршення житлових умов як самого позивача, оскільки це викличе необхідність постановки його на облік як такого, що потребує поліпшення житловим умов, так і відповідачів з огляду на те, що одна з кімнат, яку позивач просить виділити їм у користування є прохідною (кімната № 4 , площею 16,5 кв. м з балконом), а отже вона може знаходитися лише у спільному користуванні, оскільки технічно неможливо обмежити доступ до неї, а отже і користування, з боку позивача. Крім того, найменшою ізольованою кімнатою, яку позивач просить виділити у його користування, користується неповнолітній [PERSON] , іншою ізольованою - подружжя [PERSON] та [PERSON] . Таким чином, встановити такий порядок користування квартирою, як запропоновано позивачем, неможливо, з огляду на наявність трьох співвласників, один з яких є неповнолітнім і який потребує ізольованої кімнати, подружжя, яке також потребує ізольованої кімнати, та з урахуванням часток кожного співвласника у спільній частковій власності. 11.03.2024 до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач, зокрема, зазначив, що після заміни відповідача підстави позову не змінилися, оскільки родина його брата [PERSON] продовжує чинити йому перешкоди у користуванні квартирою, не пускаючи до помешкання. Допущені ним помилки у площі кімнат квартири мали місце через те, що в нього була відсутня технічна документація на квартиру, про що він зазначав у позові, а ознайомившись з додатками до відзиву, серед яких був технічний паспорт на квартиру, уточнив позовні вимоги. Ухвалою суду від 30.04.2024, занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з викладених у позові підстав. Зазначив, що після смерті матері у судовому порядку у травні 2021 року за ним було визнано право власності на частину спірної квартири [ADDRESS] , проте з того часу родиною брата [PERSON] , який був співвласником квартири до грудня 2023 року, йому чиняться перешкоди у користуванні квартирою. Брат з дружиною [PERSON] не пускають його до квартири, між ними тривалий час існують неприязні стосунки, неодноразові звернення до поліції результатів не дали. Він звертався до брата з пропозицією укласти нотаріальний договір щодо користування квартирою, проте брат не погодився, а коли він звернувся до суду з даним позовом - подарував свою частку квартири дружині та сину. У квартиру він має намір вселитися разом з дружиною, з якою на теперішній час проживають у квартирі її сина від першого шлюбу. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю з викладених у позові підстав. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] , у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, у задоволенні позову просив відмовити з підстав, зазначених у відзиві. Наголошував на тому, що встановлення порядку користування спірною квартирою, запропонованого позивачем, призведе до погіршення житлових умов для обох сторін у справі, зважаючи на те, що наразі у квартирі мешкають три особи, у тому числі неповнолітній [PERSON] , який потребує окремої кімнати, і позивач має намір вселитися до квартири разом з дружиною. Законний представник відповідача [PERSON] - [PERSON] , у судовому засіданні позов не визнав, зазначив, що між ним та братом, позивачем у справі, тривалий час існують неприязні стосунки, а тому спільне проживання в одній квартирі є неможливим. Він розуміє, що брату належить частка у праві власності на квартиру і він у майбутньому має намір сплатити позивачу вартість належної йому частки, щоб припинити право власності останнього на частину спірної квартири. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, зазначивши про те, що з позивачем у них сталі неприязні стосунки і спільне проживання у квартирі неможливе. Окрім того, такий порядок користування квартирою, про який просить позивач, не відповідає часткам сторін у праві власності на квартиру. Так, позивачу належить частка у праві власності на квартиру, а тому, виділення йому у користування кімнати площею 10,2 кв. м перевищить розмір житлової площі у квартирі, що припадає на його частку, виходячи з житлової площі квартири в цілому. Наголошувала на тому, що дитині потрібна окрема кімната, яку він зараз і займає, а за ініціативою позивача вже неодноразово до них приходили з органу опіки та перевіряли умови проживання дитини, які наразі відповідають віковим потребам та інтересам сина. Вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст. ст. 77-79 ЦПК України. За інформацією з Державного реєстру речових прав (довідка № 360933007 від 04.01.2024) убачається, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить частка квартири [ADDRESS] власності відповідача [PERSON] перебуває частка вказаної квартири, а у власності відповідача [PERSON] - частка вказаної квартири. Відповідно до технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] , вказана квартира, загальною площею 56,8 кв.м, житловою площею 37,3 кв.м, складається з трьох житлових кімнат: кімнати № 9 , площею 10,2 кв.м; кімнати № 6 , площею 10,6 кв. м та кімнати № 4, площею 16,5 кв. м з балконом площею 1,4 кв. м; кухні - 6,0 кв. м; санвузла - 2,8 кв.м; коридоріву - 4,9 кв.м; 2,5; комор - 0,9 кв.м; 1,0 кв.м. При цьому, житлова кімната № 9, площею 10,2 кв.м, та житлова кімната № 6, площею 10,6 кв. м, є ізольованими приміщеннями, кожна має окремий вхід. У той же час, кімната №4, площею 16,5 кв. м, є прохідною. Станом на час розгляду справи у спірній квартирі [ADDRESS] проживають: [PERSON] (колишній власник, брат позивача), відповідачі [PERSON] (співвласник, дружина [PERSON] ), відповідач [PERSON] (співвласник, син [PERSON] ). Позивач у спірній квартирі не проживає. Вказані обставини визнаються сторонами, а тому, відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, не підлягають доказуванню. [PERSON] звертався до Оболонського УП ГУНП у м. Києві з заявами про притягнення до відповідальності [PERSON] за створення перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] , проте йому було повідомлено, що правовідносини з приводу користування власністю носять цивільно-правовий характер. Як на підставу звернення до суду з вказаним позовом, позивач посилається на те, що відповідач [PERSON] та [PERSON] , який є законним представником неповнолітнього відповідача [PERSON] , чинять йому перешкоди у користуванні квартирою, не пускаючи його до житла, порушуючи тим самим його права як співвласника спірної квартири, а також на те, що між ним та відповідачами існує спір щодо порядку користування квартирою, яка їм належить на праві спільної часткової власності. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За правилами частини першої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з частинами 1, 2 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Відповідно до частин 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року (справа № 6-1500цс15), постановах Верховного Суду від 08 вересня 2021 року (справа № 761/44705/19), від 22 липня 2022 року (справа № 344/698/18). За приписами ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Також, як зазначено в п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 04.10.1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Житлові відносини в Україні регулюються Конституцією України, Житловим кодексом України та іншими актами законодавства України. Відповідно до ч.2 ст. 183 ЦК України квартира є неподільною річчю, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. За приписами ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з частиною першою статті 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно зі ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Судом під час розгляду справи встановлено, що позивач, будучи власником частини квартири, у спірній квартирі не проживає, оскільки йому чиняться перешкоди з боку мешканців вказаної квартири. Крім того, між мешканцями спірної квартири - подружжям [PERSON] та [PERSON] , а також їх неповнолітнім сином [PERSON] , склався наступний порядок користування квартирою [ADDRESS] , а саме: неповнолітній [PERSON] користується ізольованою житловою кімнатою № 9 , площею 10,2 кв.м, на яку, у свою чергу, претендує позивач; подружжя займає ізольовану житлову кімнату № 6 , площею 10,6 кв.м; прохідна житлова кімната № 4 , площею 16,5 кв.м знаходиться у їх спільному користуванні. Аналізуючи вказані обставини та норми закону, що регулюють правовідносини у сфері здійснення права власності та користування жилими приміщеннями у квартирах, що належать особам на праві приватної власності, суд, вирішуючи питання про визначення порядку користування спільним майном - трикімнатною квартирою [ADDRESS] , виходить, по-перше, з розміру часток кожного співвласника в спірній квартирі; по-друге, з того, що у спірній квартирі, окрім співвласників, зареєстрований та постійно проживає, а отже нарівні зі співвласниками має право користування квартирою, [PERSON] (чоловік та батько відповідачів, рідний брат позивача); по-третє, з того, що не усі житлові кімнати у квартирі, що перебуває у спільній частковій власності, є ізольованими та мають окремі входи. Як убачається з технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] , житлова кімната № 4 , площею 16,5 кв.м, є прохідною, не має окремого входу, тобто щоб потрапити до інших ізольованих житлових кімнат, зокрема до кімнати № 9, площею 10,2 кв. м, яку позивач просить виділити йому у користування, необхідно пройти через житлову кімнату № 4 , площею 16,5 кв.м. Тобто, через неї проходить умовний коридор, лише через який можливо потрапити до інших двох житлових кімнат, а також до кухні та інших приміщень, що знаходяться у спільному користування мешканців квартири та є необхідними для повноцінного проживання у ній. Отже, технічно неможливо без перепланування обмежити у користуванні вказаною кімнатою позивача [PERSON] та, як наслідок, залишити її користуванні лише відповідачів, як просить позивач. Для повноцінного користування спірною квартирою, зокрема, допоміжними приміщеннями, позивач змушений буде проходити через кімнату № 4, а отже користуватися нею, а тому встановлення запропонованого позивачем порядку користування спірною квартирою не буде відповідати інтересам усіх сторін у справі. Крім того, виходячи з розміру часток кожного співвласника у праві власності на спірну квартиру, виділення у користування позивача кімнати № 9, площею 10,2 кв. м, не буде відповідати його частці у праві власності на квартиру, оскільки житлова площа, що припадає на його частку, дорівню лише 9,325 кв. м, що поставить його у більш вигідне становище у порівнянні з іншими мешканцями квартири. Так, у користуванні відповідачів, співвласників, та [PERSON] , як члена сім`ї співвласників, залишиться житлова площа на кожного по 9,325 кв.м, у той час як на частку відповідача [PERSON] у праві спільної власності (1/2) припадає 18,65 кв. м, тобто такий порядок користування квартирою значно погіршить житлові умови неповнолітнього [PERSON] . Окремо слід зазначити про обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом встановлення йому та іншим співвласникам певного порядку користування спірною квартирою. Так, установивши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, суд приходить до висновку про те, що позивачем до фактичного вселення до квартири дещо передчасно заявлено позовні вимоги про встановлення порядку користування нею з огляду на існування, нібито, між ним та відповідачами спору з даного приводу, оскільки станом на час розгляду справи позивач не проживає у спірній квартирі та не користується нею, що доводить те, що між сторонами взагалі відсутній будь-який порядок користування спірним житлом, а отже відсутність підстав вважати, що після вселення позивача до квартири сторонами не буде досягнуто певної домовленості щодо користування помешканням. Разом з тим, вимоги про вселення до спірної квартири позивачем не заявлялися. З огляду на викладені обставини суд приходить до висновку про те, що позов в частині встановлення порядку користування квартирою [ADDRESS] , шляхом виділення у користування позивача кімнати № 9, площею 10,2 кв.м, а у користування відповідачів - кімнати № 6 , площею 10,6 кв. м, та кімнати № 4, площею 16,5 кв. м з балконом площею 1,4 кв. м; та залишення у спільному користуванні кухні, коридору, санвузла та комор, задоволенню не підлягає. Щодо позовних вимог про усунення позивачу перешкод у користуванні квартирою та зобов`язання відповідачів передати ключі від вхідних дверей квартири, суд зазначає наступне. Як вже зазначено судом вище, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст.ст. 317, 319 ЦК України). Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Таким чином, суд, встановивши під час розгляду справи, що сторони є співвласниками спірної квартири, відповідач [PERSON] , як співвласник квартири, та [PERSON] , як законний представник неповнолітнього [PERSON] , співвласника спірної квартири, здійснили заміну замка до вхідних дверей до спірної квартири без погодження з позивачем, що не заперечувалося ними у судовому засіданні, а також встановивши, що позивач позбавлений права вільно користуватися своєю власністю, оскільки відповідачі не надають йому ключі від спірної квартири, чим здійснюють перешкоди у користуванні нею, дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] в цій частині, неообхідіність усунути позивачу перешкоди у користуванні квартирою шляхом зобов`язання відповідачів передати позивачу дублікат ключів від вхідних дверей квартири [ADDRESS] . Вказані висновки суду узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 05.09.2022 у справі № 569/2864/20. Відповідності до ст.141 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 1073,60 грн., тобто пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial