Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-11 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача 02.07.2024 року до Звенигородського районного суду надійшла дана позовна заява, в якій позивач просить визнати за нею [PERSON] , [INFO] , РНОКПП - [NUMBER] , зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] , право власності за набувальною давністю на будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову позивач зазначає, що на початку осені 2009 року вона дізналась від знайомих, що у м. Звенигордка шукають сім`ю, яка б проживала у будинку та повністю його утримувала, що знаходиться по [ADDRESS] (після перейменування - [ADDRESS] . Наприкінці жовтня 2009 року вона зустрілась з невідомим їй раніше чоловіком похилого віку, який назвався [PERSON] і домовилась з ним про заселення разом зі своєю сім`єю у вказаний будинок. В цей же день, [PERSON] передав ключі від будинку і вона разом зі своєю сім`єю почала проживати в ньому без реєстрації і проживають в ньому по даний час. В цей день позивач з [PERSON] поспілкувалась приблизно 20-30 хв. і виключно про умови проживання в даному будинку, тому що він дуже поспішав. Більше нічого він не запитував, тому що, як він повідомив, йому сказали, що на проживання у вказаному будинку претендує дуже порядна сім`я. Після передачі [PERSON] ключів, він сказав, що сьогодні виїжджає за межі України та приблизно через 6 місяців має приїхати знову та привезти (про всяк випадок) документи на будинок. Ще повідомив, що, можливо, якщо їм сподобається цей будинок та вони не знайдуть іншого місця проживання, то сторони вирішать питання про його купівлю-продаж. Однак [PERSON] більше не приїжджав і позивачу не відомо ані його номеру телефону, ані місце його перебування. Пізніше [PERSON] намагалась знайти будь-які контакти з ним, але не знайшла. Хто є власником вказаного будинку вона при зустрічі навіть не запитала, відповідно хто його власник не знала. Однак, як з`ясувалось в ході підготовки позовної заяви, у встановленому законом порядку право власності на вказаний житловий будинок ні за ким не зареєстровано, що підтверджується витягами з ДРРП №383242237 від 17.06.2024 та №383564745 від 19.06.2024. Як наслідок, можна говорити про те, що вказаний будинок фактично не має власника. За 15 років проживання у вказаному будинку ніхто до нього не приїздив і не претендував ані на проживання в ньому, ані на оформлення права власності. Саме таким чином з 2009 року та по даний час позивач [PERSON] добросовісно, відкрито та безперервно володіє вказаним будинком, яка разом зі своєю сім`єю повністю утримує будинок, доглядає, проводить необхідні ремонтні роботи, сплачує комунальні послуги тощо. Будь-яких договорів з [PERSON] стосовно проживання у будинку позивач не укладала та не сплачувала йому коштів за користування нерухомим майном, що засвідчує її безтитульність (відсутність титулу) у вказаних правовідносинах, тобто фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. На підставі викладеного вважає, що у відповідності до вимог ч.ч. 1,4 ст. 344 ЦК України, має право на набуття права власності на вказаний будинок за набувальною давністю. Однак у зв`язку з тим, що у позивача відсутні будь-які правові підстави для оформлення права власності на вказане нерухоме майно в позасудовому порядку, остання вимушена звертатись до суду у відповідності до вимог ч. 4 ст. 344 ЦК України. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.07.2024 року справу передано для розгляду судді Звенигородського районного суду Сакун Д. І. Ухвалою судді Звенигородського районного суду Черкаської області від 04.07.2024 було відкрито провадження. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено судове засідання. Сторони в судове засідання не з`явились. Позивач подала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримує та просить їх задоволити. Від представника відповідача Звенигородської міської ради Черкаської області 25.07.2024 року надійшла заява про розгляд справи без їх участі. Проти задоволення позову не заперечують. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Фактичні обставини, встановлені судом Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню. У суді встановлено, що право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS] ні за ким не зареєстровано, що підтверджується витягами з ДРРП №383242237 від 17.06.2024 та №383564745 від 19.06.2024. Згідно акту депутата Звенигородської міської ради Бовтуленка С.О. складеного в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] з серпня 2009 року та по даний час за адресою [ADDRESS] , проживають без реєстрації [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Сім`я [PERSON] доглядає вказане домоволодіння, утримує та проводить ремонтні роботи. Мотиви, з яких виходить суд, застосування норм права, оцінка аргументів сторін. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.5 ст.11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Аналіз указаної норми дає підстави для висновку про те, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно. При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Отже, суду при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна, не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) наведено такі висновки. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України. Вказане відображено також і в постанові Верховного Суду від 10.01.2023 у справі № 462/1720/21. Що ж до критеріїв, які мають бути враховані при розгляді такого роду справ, то слід звернути увагу на постанову Великої Палати Верховного Суду (далі ВС) у справі №910/17274/17 від 14.05.2019. У ній ВС зазначає, що правовий інститут набувальної давності опосередковує один з первинних способів виникнення права власності, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ; ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч.1 ст. 344 ЦК. До таких обставин належать: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Суб`єктом у такому разі може бути будь-який учасник цивільних правовідносин, якими, за змістом ст. 2 ЦК, є: фізичні особи; юридичні особи; держава Україна; Автономна Республіка Крим; територіальні громади; іноземні держави; інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. За набувальною давністю право власності можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту. Згідно з позицією ВС нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Разом з цим, Верховний Суд у своїй постанові від 24.01.2019 року у справі №755/16913/16-ц зазначив, що за аналізом частини першої статті 344 ЦК України за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно. Щодо "безтитульності" водолдіння майном: У постанові від 01.08.2018 у справі №201/12550/16-ц Касаційний цивільний суд зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком ВС, наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. Безтитульність визначається тут як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Згідно з ч. ч.5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Відповідно до ч.4 ст.263ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Отже, позивачем доведено той факт, що вона користувалася житловим будинком по [ADDRESS] ,добросовісно, відкрито та безперервно понад 10 років. Відповідач не надав суду відомості про те, що зазначений житловий будинок є об`єктом комунальної власності, рішень сесії Звенигородської міської ради щодо прийняття будинку до комунальної власності міста не приймалось. Відповідач - Звенигородська міська рада об`єднана територіальна громада проти задоволення позову не заперечували, поклалися на розсуд суду. Вказаний об`єкт нерухомого майна відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не належить жодній особі на праві власності, що вказує на дотримання умови, що даний об`єкт є майном, яке не має власника. Крім того згідно даних технічного паспорту вказаний об`єкт не містить даних щодо правового режиму, а саме об`єкту нерухомості, який самовільно побудований. Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності наданих сторонами, суд доходить висновку, що встановлені у справі обставини підтверджують позицію позивача, покладену в основу позовних вимог, а відтак, позовні відмовити підлягають задоволенню. Заходи забезпечення позову не застосовувались. Розподіл судових витрат між сторонами. Судові витрати суд залишає за позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: approved