Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-25 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтував тим, що на підставі рішення приймальної комісії наказом ректора Державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» від 11 серпня 2024 року [PERSON] зараховано на перший курс Дніпропетровської державної медичної академії МОЗ України. 01 вересня 2024 року між позивачем та відповідачем укладено угоду про підготовку фахівців з вищою освітою, за умовами якої відповідач зобов`язується прибути після закінчення вищого закладу освіти на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням відшкодувати відповідно до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку. Наказом «Про завершення навчання» від 22 червня 2020 року [PERSON] присуджено освітньо-кваліфікаційний рівень за спеціальністю, видано документ про вищу освіту у зв`язку із завершенням навчання. [PERSON] була направлена до КНП «Дніпровський Центр первинної медико-санітарної допомоги № 5» Дніпровської міської ради для роботи на посаді лікаря загальної практики сімейного лікарня, однак станом на 26 вересня 2023 року остання не зверталась до департаменту охорони здоров`я та не працевлаштована, тобто не відпрацювала три роки за направленням, чим порушила умови угоди про підготовку фахівців з вищою освітою від 01 вересня 2024 року. За державним замовленням з державного бюджету витрачено кошти на навчання [PERSON] у закладі вищої освіти та інтернатурі Дніпропетровського державного медичного університету у сумі 240\~995,35 гривень. Позивач просить суд стягнути із [PERSON] на його користь витрати на навчання в розмірі 240\~995,35 гривень. Ухвалою суду від 27 травня 2024 року відкрито провадження по даній справі та призначено до розгляду в судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явилась, у позовній заяві просила розглянути справи без її участі та подала заяву в якій зазначила, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення. \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась за невідомими суду причинами, про час і місце розгляду справи повідомлялась своєчасно та належним чином, про поважні причини неявки до суду не повідомила, відзив на позовну заяву не надала, тому суд на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України та наявних у справі доказів ухвалює заочне рішення. \~ \~ \~ \~Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що наказом Державного закладу «Дніпропетровська медична академія міністерства охорони здоров`я України» №658ос від 11 серпня 2014 року з 01 вересня 2014 року зараховані студенти першого курсу за бюджетною формою навчання, зокрема і [PERSON] (а. с. 3). 01 вересня 2014 року між Державним закладом «Дніпропетровська медична академія міністерства охорони здоров`я України» та [PERSON] укладено угоду про підготовку фахівців з вищою освітою № 342, за умовами якої студент зобов`язується, зокрема, прибути після закінчення вищого навчального закладу на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням відшкодувати до бюджету вартість навчання в установленому порядку (а. с. 4). Відповідно до наказу Державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» №380ос від 22 червня 2020 року [PERSON] присуджено освітньо-кваліфікаційний рівень за спеціальністю лікувальна справа, присвоєно професійну кваліфікацію, видано документ про вищу освіту та відраховано з числа студентів навчального закладу 22 червня 2020 року у зв`язку із завершенням навчання за освітньо-професійними програмами (а. с. 7-9). Міністерством охорони здоров`я України [PERSON] направлено на роботу до КНП «Дніпровський Центр первинної медико-санітарної допомоги № 5» Дніпровської міської ради для роботи на посаді лікаря загальної практики сімейного лікаря, дата прибуття 01 серпня 2020 року (а. с. 10). Наказом Міністерства охорони здоров`я України №473 від 16 березня 2021 року змінено тип та перейменовано Державний заклад «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони України» на Дніпровський державний медичний університет (а. с. 6) З повідомленням КНП «Дніпровський Центр первинної медико-санітарної допомоги №5» Дніпровської міської ради №757 від 26 вересня 2023 року на ім`я ректора Дніпровського державного медичного університету вбачається, що студентка [PERSON] відповідно до направлення на роботу у період з 01 серпня 2020 року до КНП «ДЦПМСД №5» ДМР не зверталась, станом на 26 вересня 2023 року на підприємстві не працевлаштована (а. с. 11). Позивачем подано розрахунок грошових коштів, які підлягають поверненню за навчання за державним замовленням з якого вбачається, що витрачено коштів з державного бюджету на навчання студента медичного факультету Дніпровського державного медичного університету [PERSON] за навчальні роки 2014-2020 всього у сумі 240,995,35 гривень, що включає витрати на фонд оплати праці, витрати на комунальні послуги, стипендію (а. с. 12). Відповідно ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно із ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). На підставі п. 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 2 ст. 52 Закону України «Про освіту» №1060-ХІІ від 23 травня 1991 року (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 14 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою КМУ №992 від 22 серпня 1996 року (чинного на час виникнення спірних правовідносин), у разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням, звільнення із служби за контрактом військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, із служби в Національній поліції у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду або рішенням суду про притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного корупційного правопорушення, через службову невідповідність, у зв`язку з позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку, набуттям громадянства або підданства іншої держави, за порушення дисципліни, систематичне невиконання умов контракту військовослужбовцем, особою рядового і начальницького складу протягом трьох років випускник зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати. На підставі п. 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом МОЗ України №367 від 25 грудня 1997 року (чинного на час виникнення спірних правовідносин) (далі Порядок), випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні на роботу. Незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням. У разі, якщо він не прибув за направленням або відмовився приступити до роботи за призначенням з причин, не зазначених у п. 9 та 18 цього Порядку, чи його звільнено з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за порушення трудової дисципліни або звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати. У Рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) вказано, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Оскільки частина друга статті 52 Закону України «Про освіту» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та вищезазначені нормативно-правові акти, які передбачали обов`язок студента відпрацьовувати за направленням, були чинними, то такі цивільні правовідносини, що виникли між сторонами з моменту укладення угоди про підготовку фахівців з вищою освітою від 01 вересня 2014 року, регулюються саме ними. Оскільки, п. 21 Порядку передбачає обов`язок випускника компенсувати замовникові всі витрати у разі, якщо він не прибув направленням або відмовився приступити до роботи за призначенням з причин, не зазначених у п. 9 та 18 цього Порядку, чи його звільнено з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за порушення трудової дисципліни або звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, що включає в себе і виплати стипендії, які згідно з постановою Кабінету Міністрів України «Про питання стипендіального забезпечення» № 882 від 12 липня 2004 року виплачується за рахунок коштів загального фонду державного бюджету або коштів відповідних бюджетів. Розмір стипендії визначається відповідно до установленого КМУ розміру мінімальної оринарної (звичайної) академічної стипендії з урахуванням типу навчального закладу, умов та напрямку навчання, успішності стипендіата. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верхового Суду по справі №607/7122/17-ц від 26 червня 2019 року. Верховний Суд у своїй постанові по справі №607/3693/17 від 26 січня 2021 року прийшов до висновку, що отриману випускником вищого навчального закладу під час навчання академічну стипендію слід вважати такою, що входить до складу витрат, які випускник такого закладу має компенсувати замовникові його навчання у разі неприбуття цього випускника за направленням або його відмови без поважних причин приступити до роботи за призначенням (зокрема, відпрацювати три роки в закладі охорони здоров`я, куди випускник направлений за розподілом). [PERSON] не дотрималась вимог законодавства України та угоди від 01 вересня 2014 року в частині її зобов`язання прибути після закінчення вищого навчального закладу на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, або ж у разі відмови їхати за призначенням відшкодувати до бюджету вартості навчання в установленому порядку. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивача та стягнення з [PERSON] відшкодування у зв`язку із порушенням нею зобов`язання про відпрацювання за направленням, визначеного на підставі фактичних затрат на навчання одного студента медичного факультету за державним замовленням випуску 2020 року за період навчання у вищому навчальному закладі з вересня 2014 року по червень 2020 року. Також, згідно вимог\~ст. 141 ЦПК України\~з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору.

Outcome: approved