Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-12 00:00:00

у своїй позовній заяві позивачка просить ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності на домоволодіння, яке знаходиться в [ADDRESS] . В основу позовних вимог позивачка зіслалася на те, що її батько [PERSON] помер [INFO] і за життя домоволодіння, яке знаходиться в [ADDRESS] належало її матері. [INFO] померла її мати [PERSON] . Після її смерті відкрилась спадщина на домоволодіння, що яке знаходиться в [ADDRESS] , яке складається з житлового будинку площею 75,8 кв. м., літньої кухні площею 20,0 кв.м; сараю площею 22,3 кв. м., сараю площею 26,4 кв. м., гаража площею 21,5 кв. м. та колодязя. Вона та її брат, відповідач по справі є спадкоємцями цього домоволодіння згідно заповіту від 21.02.2022. У відповідності до заповіту [PERSON] заповіла їй будинок разом з господарськими будівлями та земельними ділянками, а брату [PERSON] , відповідачу по справі заповіла літню кухню. Бажаючи скористатись своїм правом на спадкування за заповітом, вона звернулася із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину в нотаріальну контору. У видачі свідоцтва про право на спадщину їй відмовлено у зв`язку з тим, що неможливо виконати умови заповіту. Ця обставина перешкоджає їй в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, змушена звернутися в суд за захистом своїх законних прав та інтересів. В судове засідання позивачка не прибула, направила суду заяву, в якій позов підтримала повністю, просить справу розглянути у її відсутності. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про час розгляду справи судом повідомлявся у встановленому законом порядку, відзиву на позовну заяву не надав, тому суд вважає за можливе і доцільне розглянути справу в його відсутності з ухваленням заочного рішення та при наявних матеріалах справи, яких достатньо, щоб вирішити питання про права та обов`язки сторін. За таких обставин суд вважає за можливе справу розглянути у відсутності сторін у порядку визначеному ст. 247 ч. 2 ЦПК України, з ухваленням заочного рішення. Розглянувши подані документи і матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.ст.1-4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону ( ст.5 ЦПК України). Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Право громадян на власність, як важливий атрибут правової держави і демократичного суспільства, закріплено в Конституції України, стаття 41 якої передбачає, що кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до положень, викладених у ст.ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] , який помер [INFO] (а.с.15) був власником домоволодіння, яке знаходиться в [ADDRESS] (а.с.18, 19). На час смерті померлого [PERSON] у належному йому домоволодінні були зареєстровані та проживали дружина [PERSON] та син [PERSON] . Заповітом від 21 лютого 2022 року (а.с.16) підтверджено, що [PERSON] на випадок своєї смерті зробила заповідальне розпорядження, згідно якого заповіла [PERSON] будинок разом з господарськими будівлями та земельними ділянками, а [PERSON] заповіла літню кухню. Згідно технічного паспорта на садибний житловий будинок (а.с.4-6) та копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно (а.с.18-19) домоволодіння, яке знаходиться в [ADDRESS] складається з житлового будинку площею 75,8 кв.м., вартістю 29534 грн., літньої кухні площею 20,0 кв.м., вартістю 6349 грн., сараю площею 22,3 кв.м., вартістю 3693 грн., сараю площею 26,4 кв. м., вартістю 2039 грн., гаража площею 21,5 кв.м., вартістю 3889 грн., та колодязя вартістю 532 грн., а всього інвентаризаційною вартістю 46036 грн. Постановою нотаріуса від 22.05.2023 року за №216/02-14 (а.с.10) підтверджено, що у видачі свідоцтва про право на спадщину позивачці відмовлено, через те, що неможливо виконати умови заповіту. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року N 14, у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Визнання права як універсальний спосіб захисту абсолютних та виключних прав і охоронюваних законом інтересів передбачене у статті 16 ЦК України. У статті 392 ЦК України вказано, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів. Позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин. За змістом ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина і відповідно до ст. 1223 ЦК України позивачка є спадкоємцем за заповітом, на спадкове майно, що залишилося після смерті спадкодавця. Отже судом встановлено, що [PERSON] після смерті свого чоловіка була власником домоволодіння, що знаходиться [ADDRESS] . Позивачка є спадкоємцем по заповіту, прийняла спадщину, а тому за позивачкою слід визнати право на спадщину.

Outcome: approved