Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-31 00:00:00

позивач [PERSON] , від імені якої діє адвокат Повалій О. В. звернулася до суду з вищезазначеним позовом до відповідача [PERSON] треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Служба у справах дітей Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради, Міністерство Юстиції України та просить суд позбавити відповідача батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] ; встановити опіку над малолітнім [PERSON] , [INFO] , призначити опікуном над дитиною його бабусю по лінії матері [PERSON] ; стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] у розмірі частини доходу платника аліментів. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона та її чоловік [PERSON] , [INFO] , являються рідними батьками їх доньки [PERSON] , [INFO] . [PERSON] за життя народила дитину, сина [PERSON] , [INFO] . Позивач є рідною бабусею [PERSON] . Біологічний батько [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , (відповідач) своє батьківство сина визнав та записаний батьком в акті про народження, але покинув доньку позивачки ще вагітною. Донька позивачки виховувала сина самостійно, без батька, який взагалі не допомагав їй та не підтримував ні матеріально, не фізично, не психологічно, з сином не спілкувався та не цікавився його життям, аліменти стягнуті в судовому порядку ніколи не сплачував та має заборгованість, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки та з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання та становить 120 951 грн 84 коп. Позивач з самого народження допомагала матері виховувати [PERSON] , [INFO] . В зв`язку з тим, що донька [PERSON] хотіла забезпечити гарний рівень життя своєму синові самостійно, вона багато працювала, а доглядом та вихованням дитини займалась позивач разом зі своїм чоловіком, фізично та духовно розвивали онука, займались його розвитком та вихованням, водили до дошкільного навчального закладу, різні гуртки для розвитку та спорту та постійно опікували його повністю. Після садочка позивач та її чоловік влаштували онука до школи. З дитиною у позивачки дуже гарні та теплі стосунки, вони розуміють та поважають один одного, бабуся з дідусем знають його звички та вподобання та намагаються завжди їх притримуватись для задоволення дитини та повноцінного здорового та щасливого дитинства. Позивачка з чоловіком дуже люблять свого онука і переживають за його життя, вони фактично замінили йому батьків, оскільки мати була вимушена поїхати закордон, щоб знайти кращу роботу, а батькові дитина взагалі не була потрібна ще до її народження. Починаючи з 2020 року [PERSON] вирішила влаштуватись на роботу у Польщі і вона почала їздити на роботу за кордон, дитина залишилась проживати з позивачем та її чоловіком в Україні з дозволу та за проханням матері. Донька періодично приїздила в Україну на деякий час, проводила цей час з дитиною і знову виїзджала за кордон працювати. Наприкінці 2021 року донька позивачки [PERSON] приїхала до України і повідомила що хоче взяти дитину до Польщі на деякий час, щоб дитина там відпочила і побула за кордоном із нею. Але, 24.02.2022 року на території України розпочалась війна і дитина залишилась із матір`ю за кордоном, крім того Людмила дізналась про те, що вона хворіє на онкологічне захворювання і вона боялась що помре в будь-який час, тому забажала проводити більше часу із сином поки ще вона мала таку можливість. Для допомоги по догляду за онуком та хворою донькою позивачка періодично приїжджала до неї у Польщу за проханням доньки і жила разом із ними за адресою: [ADDRESS] , доки донька знаходилась на лікуванні, а позивачка доглядала онука та піклувалась за хворою донькою. В цьому ж році донька повідомила позивачку, що в неї з`явився чоловік, який буде проживати разом із нею, це [PERSON] , [INFO] , громадянин України, який начебто працював разом з донькою. І хоча і появився цей чоловік в їх житті, допомагала хворій доньці і доглядала за онуком все одно Позивач, гарних, довірливих чи теплих відносин у цього чоловіка з онуком [PERSON] не склалось, дитина його боїться. Протягом жовтня та листопада 2023 року позивач проживала з донькою та онуком у Польщі, проте 17.11.2023 року у неї виникла термінова необхідність повернутись до України. 23.11.2023 року її терміново викликала донька до Польщі із-за стану свого здоров`я, її забрали до лікарні в реанімаційне відділення. Їй потрібна була допомога матері по догляду за дитиною. Позивачка приїхала 25.11.2023 року до Польщі, де співмешканець доньки, [PERSON] зустрів її та відвіз до місця проживання дитини. [PERSON] відмовлявся возити позивачку до доньки в лікарню, був налаштований до неї досить агресивно. Людмила попросила позивачку звернути пильну увагу на [PERSON] , який після одруження з нею змінився в гірший бік, став агресивним, нервовим та жорстким, тому вона йому не довіряє, оскільки він намагається її умовити оформити опікунство на дитину, доки вона жива. Тому, вона звернулась до позивачки, щоб знайти в зазначеному нею місті папку з документами її та її дитини, і заховати ці документи від [PERSON] , бо з її слів "він людина не надійна, за ним потрібен постійний контроль". Людмила дуже боялась за [PERSON] , щоб бабуся з дідусем його не втратили. Людмила попросила позивачку, після її смерті, поховати її в Польщі, а після поховання, повернути дитину до України, і займатись опікою дитини до повноліття. Сказала що життя своєї дитини довіряє лише своїм батькам, які її виховували до переїзду до Польщі. Позивач документів так і не знайшла. Через деякий час до квартири, де Позивач проживала разом із онуком, приїхав [PERSON] . Він насильницьким шляхом відібрав у бабусі дитину та відвіз хлопчика у невідомому напрямку, а позивачку зачинив у квартирі. Позивачка телефонувала у поліцію та інші організації за допомогою у пошуках онука та зупиненні незаконних дій [PERSON] щодо дитини. Через незнання польської мови Позивачка зателефонувала своєму чоловіку, [PERSON] , щоб він звернувся до поліції в Україні щодо викрадення їх онука. Дане звернення надійшло від чоловіка Позивача до відділення поліції №4 у м. Кривому Розі 29 листопада 2023 року о 09:14. В цей час співмешканець [PERSON] вже без [PERSON] повернувся до місця перебування позивачки, відібрав у неї телефон та вигнав із квартири на вулицю. Всі спроби поговорити із [PERSON] , знайти доньку та онука для Позивачки виявились марними, тому вона вимушена була повернутись до України. 01.12.2023 року смс-повідомленням [PERSON] повідомив позивачку, що [PERSON] померла. Зателефонувавши йому він повідомив що похованням буде займатись він самостійно, щоб навіть і не думали їхати до Польщі, бо він позивачку з чоловіком не пустить ні на поховання, ні до доньки ні до онука, тим паче не пустить і до житла де живе дитина, жодних документів він їм не надасть. Батьки [PERSON] звернулись до Міністерства юстиції, де їм було надано копію актового запису про смерть їх доньки [PERSON] від 05 грудня 2023 року. Лише 26.12.2023 по меcенджеру «Viber» відбувся зв`язок позивача з [PERSON] . [PERSON] був дуже засмучений, голос його тремтів від хвилювання через смерть мами, сказав, що він проживає з [PERSON] , якому дуже не подобається що [PERSON] спілкується з бабусею або дідусем. Повідомив, що [PERSON] забороняє йому спілкуватись з родиною, спілкування може відбуватись за його дозволом, у його присутності і на гучному зв`язку, щоб він чув про що вони говорять. Таким чином відбулось ще декілька спілкувань з дитиною, але це спілкування було дуже коротким. [PERSON] психологічно впливає на дитину. На даний час юридично єдиним законним представником дитини є його біологічний батько [PERSON] - відповідач по справі. Позивач з чоловіком знайшли контакт відповідача та зв`язались з нитм по телефону, розповіли про вказані події, просили щоб він забрав дитину з Польщі і надав дозвіл бабусі з дідусем на його виховання, але він повідомив що його не цікавить доля цієї дитини, він не має наміру та бажання їхати в Польщу забирати дитину, йому він не потрібен. Попідомив, якщо бабуся з дідусем заберуть [PERSON] з Польщі, то можуть його направити до нього росію, щоб дитина не страждала в «нашій Україні». Позивачкою 09 лютого 2024 року було направлено заяву про сприяння поверненню дитини відповідно до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей до Міністерства юстиції України. ). Листом Міністерства юстиції України № 33739/П-4899/12.3.2 від 01.03.2024 року позивачці було роз`яснено, що подана нею заява є необгрунтованою, оскільки вона не призначена опікуном дитини. Оскільки мати [PERSON] померла, батько не брав участі у вихованні дитини з його народження та не бачив його жодного разу, не цікавився життям свого сина, єдиними рідними людьми [PERSON] , які можуть займатись його вихованням є бабуся та дідусь. Наразі дитина перебуває у небезпечній ситуації, оскільки перебуває на території іноземної держави із людиною, яка взагалі не має жодного відношення до нього та з якою у дитини не встановлений тісний психологічний зв`язок, що може травмувати хлопчика. З огляду на вказані обставини позивач звернулася до суду з даним позовом. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат Повалій О. В. позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві. Представник третьої особи, якя не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Служби у справах дітей Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради - [PERSON] в судовому засіданні повідомив, що при вирішенні спору по суті заявлених позовних вимог покладаються на розсуд суду, підтримує подані до суду висновки про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] та встановленнгя опіки. Представник третьої особи, якя не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Міністерства Юстиції України - [PERSON] в судовому засіданні повідомили, що при вирішенні спору по суті заявлених позовних вимог покладаються на розсуд суду, надав відповідні письмові пояснення (а. с. 104 - 113). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомив, що він є чоловіком позивачки, був знайомий з біологічним батьком [PERSON] , [INFO] , але з ним не спілкувався. Потім він виїхав за кордон та одружився з іншою жінкою. На час смерті матері [PERSON] , останній проживав у Польщі та зараз знаходиться там. Намагання забрати внука з Польщі результатів не дали. Наразі він з жінкою намагаються спілкуватись з внуком по телефону, але таке спілкування знаходиться під контролем [PERSON] , з яким дочка проживала перед смертю. Під час спілкування з [PERSON] , останній повідомив що хочче повернутись додому до своїх бабусі та дідуся. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що в той час коли [PERSON] проживав в Україні, в дитячий садок його водила [PERSON] . В основному вихованням дитини займались позивач по справі та її чоловік. Охарактеризувала [PERSON] позитивно. Коли [PERSON] навчався в школі, його мати забрала його до Польщі. Позивач змушена була їздити до Польщі для допомоги дочці, оскільки остання тажкохворіла. Про батька дитини свідку нічого не відомо, вихованням та утриманням дитини займалась його матір та бабуся з дідусем. Відповідач [PERSON] про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, передбаченому ч. 11, ст. 128 ЦПК України, ст. 12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» через оголошення на офіційному веб сайті судової влади України, з опублікуванням якого відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи належним чином. До суду заяв про розгляд справи за його відсутності або клопотань про відкладення розгляду справи не надходило, відзиву не подано. Частиною четвертою статті 223 ЦПК України установлено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення таких причин, відповідач не подав відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи викладене, беручи до уваги значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, належне повідомлення відповідача, не подання ним відзиву у встановлений судом строк та неповідомлення причини своєї повторної неявки у судове засідання, суд вважає можливим розглянути в порядку заочного розгляду дану цивільну справу за відсутності заперечень з боку позивача проти такого розгляду. Ухвалою від 10.06.2024 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, зобов`язано службу у справах дітей Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради, як орган опіки та піклування, надати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору з приводу позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] відносно неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи та подання про можливість/неможливість призначання опікуном [PERSON] , [INFO] - [PERSON] (а. с. 63). Ухвалою від 20.06.2024 за клопотанням представника позивача витребувано від: -Головного центру обробки спеціальної інформації адміністрації Державної прикордонної служби України (вул. Володимирська, 26, м. Київ, 01601) інформацію про те, чи виїздив відповідач [PERSON] ( [PERSON] ) за межі України в період з січня 2015 року по по дату надання відповіді; -Депаттаменту інформатизації Міністерства Внутрішніх справ України (01024, м. Київ, вул. Богомольця, 10) витяг з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» станом на дату надання відповіді відносно [PERSON] (а. с. 92). Ухвала про витребування доказів виконана. Від Головного центру обробки спеціальної інформації адміністрації Державної прикордонної служби України надано відомості за наявною у Базі даних інформацією щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України про перетин державного кордону відповідачем у напрямку виїзду через пункт пропуску Гоптівка 27.10.2018 о 17:12 год. (а. с. 94 - 95, 96). За відомостями Депаттаменту інформатизації Міністерства Внутрішніх справ України [PERSON] до кримінальної відповідальності не притягувався, незнятої чи непогашеної судимості немає та у розшуку не перебуває (а. с. 101, 103). Ухвалою суду від 23.07. 2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а. с. 139). Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] (а. с. 17 - копія свідоцтва про народження). [INFO] мати [PERSON] , [INFO] - [PERSON] померла на території Польщі у м. Вроцлав (а. с. 35). При розгляді справи судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] наразі перебуває на території Польщі. [PERSON] звернулася до Міністерства юстиції України з заявою про сприяння поверненню дитини відповідно до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей (а. с. 36 - 39). З листа Мінюсту №33739/П-4899/12.3.2 від 01.03.2024 вбачається, що у разі призначення [PERSON] опікуном дитини, питання про передачу їй [PERSON] , [INFO] можеьути порушено відповідно до міжнародних правових актів з урахуванням законодавства держави перебування дитини (а. с. 40). На виконання вимог ухвали від 10.06.2024 виконкомом Саксаганської районної у місті ради суду надано висновок № 10/02.2.01-18-3405 від 10.07.2024 про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] з якого вбачається, що вирішення питання щодо доцільності або недоцільності позбавленняч батьківських прав [PERSON] у відношенні [PERSON] , [INFO] перебуває поза межами повноважень виконкому Саксаганської районної у місті ради, як органу опіки і піклування (а. с. 98 - 100). На виконання цієї ж ухвали суду Службою у справах дітей виконкому Саксаганської районної у місті ради суду надано висновок про доцільність (недоцільність) встановлення опіки, піклування та відповідність її/його інтересам дитини № 17 від 24.07.2014 зі змісту якого вбачається, що [PERSON] заміжня. Її чоловік [PERSON] 1964 року народження надав згоду на те, щоб його дружина [PERSON] була опікуном Малолітнього [PERSON] , [INFO] , яка засвідчена приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Нянчуком С. М. та зареєстрована 30.07.2024 в реєстрі за № 5205. Пордружжя має сина [PERSON] , 1990 року народження, який надав письмову згоду на те, щоб його мати [PERSON] була опікуном малолітнього [PERSON] . Розмір пенсії [PERSON] складає біля 2980,00 грн. Згідно з висновком про стан здоров`я заявника, виданим комунальним некоменрційним підприємством «Центр первинної медико-санітарної допомоги№ 5» Криворізької міської ради від 10.07.2024, за станом здоров`я опікуном бути може. Згідно з довідками про проходження попереднього, періодичного та позачергового психіатричних оглядів, у тому числі на предмет вживання психоактивних речовин від 26.06.2024 № 3729; 26.06.2024 № 3730; 27.06.2024 № 3787, у [PERSON] та членів її родини психііатричніі, у тому числі спричинені вживанням психоактивних речовин, протипоказання для виконання обов`язків опікуна відсутні. До кримінальної відповідальності ні вона, нв її чоловік з сином не притягувалися. [PERSON] забезпечена житлом, умови проживання задовільні, квартира відремонтована, наявні всі необхідні меблі нового зразку, відповідає санітарно-гігієнічним нормам. Служба у справах дітей виконкому Саксаганської районної у місті ради вважає доцільним встановлення опіки [PERSON] над дитиною [PERSON] , [INFO] (а. с. 142 - 143). Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Частина 8 статті 7 СК України визначає, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Положення статті 150 СК України регламентують, що батьки зобов`язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, тощо. Статтями 18, 27 «Конвенції про права дитини» (ратифікованої постановою ВР України №789-XII від 27 лютого 1991 року) встановлено, що батьки несуть загальну та однакову відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до частини 1 статті 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Положення частини 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначають, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду (справа № 753/2025/19) в постанові від 06 травня 2020 року, зазначив, що тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може мати місце при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо (ухвала ВССУ від 01.11.2017 у справі N 211/559/16-ц). Відповідно до ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно до положень ст. 264 ЦПК України, суд, ухвалюючи судове рішення, зобов`язаний встановити, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувались вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами статей 76-81 ЦПК України, засобами доказування у цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експерта, показання свідків. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тому при вирішенні спору щодо позбавлення відповідача батьківських прав відносно його сина, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини, які полягають зокрема в забезпеченні її розвитку у стійкому середовищі. Дослідивши фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, суд прийшов до висновку щодо наявності підстав для задоволення позову в частині позбавлення батьківських прав виходячи з наступного. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у Постанові від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду зробив висновок у постанові від 29 липня 2021 року (справа № 686/16892/20), згідно якого позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійних характер. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Під час повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи, судом встановлено, що батько [PERSON] , [INFO] - [PERSON] свідомо самоусунулася від виховання та утримання свого сина, не піклується про нього, не проявляє заінтересованості до його долі, не цікавиться його навчанням, станом здоров`я, не піклується про його фізичний та духовний розвиток, підготовку до самостійного життя, матеріально не утримує, що негативно впливає на фізичний розвиток сина як складову виховання. При прийнятті рішення суд враховує, що самоусунення від виконання батьківських обов`язків позивачем здійснено в тому числі в умовах воєнного стану, тобто в той період, коли дитина потребує посиленої уваги та захисту з боку батьків. На даний час [PERSON] фактично взагалі позбавлений батьківського піклування, що негативно впливає на його емоційний стан та психічний розвиток. Мати дитини померла. З урахуванням наданих доказів, суд приходить до висновку, що відповідач тривалий час ухиляється від виконання своїх обов`язків, матеріально дитину не забезпечує, не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчанням, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти. На підставі встановлених обставин, суд прийшов до висновку, що відповідач свідомо нехтує своїми обов`язками відносно виховання та утримання сина, що підтверджується матеріалами справи, та наразі змінити поведінку останнього у кращу сторону не виявляється можливим. Європейський суд з прав людини у рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Також, положення статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначають, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Крім того, статтею 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, чергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. З урахуванням вищенаведеного, суд вважає, що вівдповідач по справі нехтує потребами своєї дитини, порушує її права на належне батьківське виховання та систематично не виконує батьківські обов`язки, не надає матеріальної домомоги на її утримання, що в сукупністю зі мовчазною позицією відповідача, є підставою для задоволення позову. При цьому суд вважає, що у разі зміни свого ставлення до вказаного вище, відповідач у встановленому законом порядку може відновити вказаний статус шляхом звернення до суду з відповідним позовом. За таких обставин, суд приходить до переконання, що свідоме і тривале нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками щодо сина є наслідком винної поведінки відповідача та є підставою для позбавлення його батьківських прав. Окремо суд зауважує, що відповідно до ч. 6 ст. 19 Сімейного кодексу України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд дійшов переконання, що позбавлення батьківських прав відповідача буде відповідати інтересам його сина, оскільки відповідач в подальшому буде позбавлений можливості негативно впливати на психіку дитини до моменту зміни нею свого ставлення відносно дитини, та поновлення у встановленому порядку батьківських прав. Суд також не погоджується з наданим висновком органу опіки та піклування, оскільки він невмотивований та сумеречить інтересам дитини з огляду на встановлені судом обставини. Окрім того, відповідно до ст. 55 Цивільного кодексу України опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки. Опіка, піклування встановлюється над дітьми-сиротами і дітьми, позбавленими батьківського піклування. Опіка встановлюється над дитиною, яка не досягла чотирнадцяти років органом опіки та піклування, а також судом у випадках, передбачених Цивільним кодексом України (ст.243 СК України). Так, ч.3 ст.60 ЦК України визначено, що суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 244 СК України опікуном дитини може бути за її згодою повнолітня дієздатна особа, при призначенні якої органом опіки та піклування враховуються особисті якості особи, її здатність до виховання дитини, ставлення до неї, а також бажання самої дитини. Згідно із ч. 2, 3, 4 ст.63 Цивільного кодексу України опікуном або піклувальником може бути лише фізична особа з повною цивільною дієздатністю; фізична особа може бути призначена опікуном або піклувальником лише за її письмовою заявою; опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника; при призначенні опікуна для малолітньої особи та при призначенні піклувальника для неповнолітньої особи враховується бажання підопічного. З подання служби у справах дітей виконкому Саксаганської районної у місті ради від 24.07.2024 встановлено, що за станом здоров`я [PERSON] опікуном бути може, отримує пенсію, вона та членіи її родини психііатричніі, у тому числі спричинені вживанням психоактивних речовин, протипоказання для виконання обов`язків опікуна відсутні, до кримінальної відповідальності не притягувалися, забезпечена житлом, умови проживання задовільні, відповідають санітарно-гігієнічним нормам. Отже позивач за станом свого здоров`я та матеріальним становищем має можливість і бажає реально виконувати обов`язки опікуна, а тому, враховуючи подання органу опіки і піклування, суд вважає заявлені позовні вимоги в частині встановлення опіки та призначення опікуна обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Судом також враховується, що при розгляді справи позивачем суду належними та допустимими доказами доведено, що встановлення опіки та призначення її опікуном над її внуком Даміром відповідатиме якнайкращим інтересам дитини з огляду на стійкі соціальні та родинні стосунки, прийття активної участі позивача у виханні та утриманні її внука в той час, коли він перебував на території Україи та бажання здійснювати це надалі за умов залишення дитини без батьків. Згідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. З огляду на задоволення позовних вимог, сплачений судовий збір відповідно до норм ст. 141 ЦПК України підлягає відшкодуванню відповідачем на користь позивача.

Outcome: approved