Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-05 00:00:00

У травні 2024 року [PERSON] (надалі за текстом - «Заявник»), через свого представника, звернулася до суду з заявою про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території. В обґрунтування заявлених вимог посилається на наступні обставини. [INFO] у місті Алушта Автономної Республіки Крим, що на даний час є тимчасово окупованою територією, помер її батько - [PERSON] , [INFO] . Після його смерті було видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 18.04.2024 року. Отримання свідоцтва про смерть в органах РАЦС Міністерства юстиції України є неможливим, оскільки зареєструвати факт смерті органом державної реєстрації актів цивільного стану України - неможливо. Єдиним шляхом його отримання та захисту прав Заявника є звернення до суду. За таких обставин Заявник просила встановити факт смерті [PERSON] , [INFO] , уродженця міста Алушта, Кримської області, Української РСР, який помер [INFO] у місті Алушта Автономної республіки Крим у віці 51 рік. Відповідно до ч.2 ст. 317 ЦПК України справи про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, розглядаються невідкладно з дня надходження відповідної заяви до суду. 05.08.2024 року судом відкрито провадження у даній справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні (а.с. 26). 06.08.2024 року у судове засідання Заявник/її представник не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с. 28). На телефонні дзвінки секретаря судового засідання не відповідали, про що складено відповідну довідку (а.с. 35). До канцелярії суду засобами електронного зв`язку представником Заявника подано заяву про розгляд даної справи без її участі (а.с. 31-32). 06.08.2024 року у судове засідання представник заінтересованої особи - Білоцерківського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. З огляду на те, що відповідно до вищенаведеної ч.2 ст.317 ЦПК України справи про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, розглядаються невідкладно з дня надходження відповідної заяви до суду, суд вважає за можливе провести розгляд даної справи за указаною явкою її учасників. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про те, що заявлені вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено наступні обставини та зміст спірних правовідносин. Заявник є донькою [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 22.02.2003 року відділом реєстрації актів про народження міста Сімферополь Автономної Республіки Крим, актовий запис за №477 (а.с. 19). До матеріалів заяви про встановлення факту додано копію свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 18.04.2024 року, виданого окупаційною адміністрацією російської федерації, відповідно до якого [INFO] у місті Алушта Автономної Республіки Крим Трифонов Анатолій Леонідович - помер (а.с. 16). Будь-яких інших доказів на підтвердження факту смерті [PERSON] до матеріалів зави додано не було. Розглядаючи дану цивільну справу суд керується наступними нормами права. Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Згідно з приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Стаття 13 Конвенції гарантує кожному, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі. Таким чином, під час розгляду даної категорії справ необхідно враховувати висновки Європейського суду з прав людини у відповідних справах, у тому числі - проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic of Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), Європейський суд з прав людини наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної сторони. Такий висновок Європейського суду з прав людини слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», Європейський суд з прав людини, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику Європейського суду з прав людини, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні приписів ЦПК України щодо повного і всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у їх сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку під час розгляду справ у порядку ст.317 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Посилання заявника на застосування «намібійського винятку» не дає підстав для висновку, що факт смерті може підтверджуватися лише документами, виданими органами на непідконтрольній території України. Заявник зобов`язаний надати суду також й інші докази, які не отримані від органів тимчасово окупованої території. Такими доказами можуть бути пояснення свідків, фототаблиці тощо. Розгляд судових справ про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України повинен відбуватися за загальними правилами здійснення цивільного судочинства з врахуванням окремих винятків, їй притаманних, а отже, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 20.12.2018 року у справі №707/1607/16-ц. Утім Заявник, на підтвердження факту смерті [PERSON] , окрім копії свідоцтва про смерть, виданого окупаційною адміністрацією російської федерації, будь-яких інших доказів не надає. Судом також враховано, що відповідно до наданої Заявником копії свідоцтва про смерть, нібито смерть [PERSON] наступила [INFO] , при цьому саме свідоцтво видано 18.04.2024 року, тобто через 4 роки після нібито його смерті. Будь-яких пояснень з цього приводу ані Заявником, ані його представником суду не надано. Також судом враховано вік [PERSON] на момент нібито його смерті, а саме - 51 рік, тобто такий, що не є похилим. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про те, що вимоги заяви [PERSON] задоволенню не підлягають, оскільки вони є необґрунтованими та не підтвердженими відповідними документами. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed