Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-11 00:00:00

10.04.2024 представник позивача [PERSON] - адвокат Дик С.І. звернулася до Старосамбірського районного суду Львівської області із зазначеною позовною заявою, в якій просить суд визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] яка померла [INFO] та [PERSON] , який помер [INFO] . В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що [INFO] помер батько позивача, [PERSON] , який до дня смерті був зареєстрований і постійно проживав в [ADDRESS] та на момент його смерті з ним разом проживали: дружина - [PERSON] , [INFO] , дочка - [PERSON] , [INFO] , зять - [PERSON] , [INFO] , внучка - [PERSON] , [INFO] , внучка - [PERSON] , [INFO] [PERSON] померла [INFO] , яка до дня смерті була зареєстрована і постійно проживала в [ADDRESS] . На момент смерті [PERSON] з нею разом проживали: дочка - [PERSON] , [INFO] , зять - [PERSON] , [INFO] , внучка - [PERSON] , [INFO] , внучка - [PERSON] , [INFO] . Вказує, що при житті батько позивача заповіту не склав, відповідно позивач є спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] та [PERSON] 22.11.2013 позивач звернулася до приватного нотаріуса Старосамбірського районного нотаріального округу із заявою про видачу свідоцтва на спадщину за законом після смерті [PERSON] та [PERSON] , проте, нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки у свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок [ADDRESS] , вказано, що зазначений будинок належить колгоспному двору, головою якого являється [PERSON] , який помер [INFO] , і був чоловіком [PERSON] , яка спадщину після його смерті прийняла, але не оформила своїх спадкових прав. Згідно довідок №1085 та №1086 від 19,11,2013 виданої виконкомом Слохинівської сільської ради, з яких випливає, що померлі [PERSON] та [PERSON] не були останніми і єдиними членами колгоспного двору. Крім них, станом па 01,07.1990 членами колгоспного двору були [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Оскільки [PERSON] і [PERSON] за життя, та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , своїх часток, будучи членами колгоспного двору, у житловому будинку не визначили та не зареєстрували їх у встановленому законом порядку, представлений правовстановлюючий документ не може бути підставою для видачі свідоцтва на спадщину після їх смерті.Оскільки, відсутні будь-які законні способи оформлення права власності на житловий будинок, позивач просить визнати за ним в порядку спадкування право власності за законом на житловий будинок. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.04.2024 справа передана для розгляду судді Кушніру А.В. Ухвалою судді від 30.04.2024 відкрито провадження у даній справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання та витребувано у приватного нотаріуса Старосамбірського районного нотаріального округу Львівської області Ридзак Л. К. копію матеріалів спадкової справи після смерті [PERSON] та [PERSON] . В підготовче судове засідання позивачка [PERSON] та її представник - адвокат Писко С.І. не з`явилися, проте від останньої надійшла заява в якій просить суд справу розглянути за її відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримують та просять задоволити. Представник відповідача Хирівської міської ради Самбірського району Львівської області в підготовче судове засідання не з`явився, від міського голови [PERSON] надійшла заява в якій вказує, що позов визнає та просить розглянути справу за відсутності представника міської ради. Треті особи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у підготовче судове засідання не з`явилися, проте в матеріалах справи є заяви останніх в яких позовні вимоги визнають у повному обсязі та просять справу розглядати за їх відсутності. Оскільки в судове засідання не з`явилися всі учасники справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд вважає, що у відповідності до вимог ст.ст.200, 206 ЦПК України у справі можливо ухвалити рішення про задоволення позову при проведенні підготовчого засідання, з огляду на таке. Судом встановлено, що [PERSON] , який помер [INFO] до дня смерті був зареєстрований та проживала в [ADDRESS] та на момент його смерті з ним разом проживали: дружина - [PERSON] , [INFO] , дочка - [PERSON] , [INFO] , зять - [PERSON] , [INFO] , внучка - [PERSON] , [INFO] , внучка - [PERSON] , [INFO] , від його імені заповіт не посвідчувався, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 07.11.1998 ( а.с.8), копією довідки №1085 від 19.11.2013 Виконкому Слохинівської сільської ради Старосамбірського району Львівської області ( а.с.9 [PERSON] померла [INFO] , та до дня смерті була зареєстрована і постійно проживала в [ADDRESS] . На момент смерті з нею разом проживали: дочка - [PERSON] , [INFO] , зять - [PERSON] , [INFO] , внучка - [PERSON] , [INFO] , внучка - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 18.09.2003 ( а.с.11), копією довідки №1086 від 19.11.2013 Виконкому Слохинівської сільської ради Старосамбірського району Львівської області ( а.с.12). Як вбачається із копії свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 26.03.1960, 26.03.1960 було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] ( а.с.10) та останні були батьками позивачки [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 22.02.1961 ( а.с.15) та копії свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 13.02.1982 ( а.с.15) Відповідно до копії свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 08.02.1990, виданого на підставі рішення виконкому Старосамбірської районної ради від 16.11.1989р. за №266, будинок [ADDRESS] в цілому належить колгоспному двору головою якого є [PERSON] ( а.с.18) Копією технічного паспорта від 02.09.2014 підтверджується факт існування житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою за адресою [ADDRESS] ( а.с.19-22). Згідно довідки №217 від 19.02.2014 виконавчого комітету Слохинівської сільської ради Старосамбірського району Львівської земельна ділянка площею - 0,05 га дійсно знаходиться для обслуговування житлового будинку та господарських будівель в [ADDRESS] , земельна ділянка не приватизована (а.с.27) Позивач звернулася до приватного нотаріуса Старосамбірського районного нотаріального округу із заявою про видачу свідоцтва на спадщину за законом після смерті [PERSON] та [PERSON] , проте постановою про відмову у видачі свідоцтва на спадщину від 22.11.2013, нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до довідки №157 від 12.03.2024 виданої старостинським округом №3 Хирівської міської ради Самбірського району Львівської області, станом на 01.07.1990 громадянин [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , до останнього дня проживав за адресою [ADDRESS] , був єдиним і останнім членом колгоспного двору. Прикінцевими та перехідними положеннями ЦК України положення зазначеного Кодексу застосовуються до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності діючим ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, які виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Оскільки згадані вище правовідносини виникли до набрання чинності діючим ЦК України, то суд при розгляді даного спору у вказаній частині керується положеннями ЦК Української РСР 1963 року та діючими на той час законодавчими актами. Так, у відповідності до положень ч. 2 ст. 9 Закону СРСР «Про власність в СРСР», який набрав чинності з 01.07.1990 року, майно селянського господарства належить його членам на праві загальної спільної власності, якщо інше не передбачено законодавчими актами союзної і автономної республіки. Пунктом 4 Постанови Верховної Ради УРСР від 26.03.1991 року № 885-12 «Про введення в дію Закону Української РСР «Про власність»» (що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що правила, які містяться у Законі Української РСР «Про власність» і були передбачені Законом СРСР «Про власність в СРСР», застосовуються з дня введення в дію Закону СРСР, тобто з 01.07.1990 року. Як роз`яснюється у п. 6постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», положення ст. ст. 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення у дію цього Закону(тобто з 15.04.1991 року). Таким чином, до правовідносин, які виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15.01.1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. Так, відповідно до ст. ст.120,121 ЦК Української РСР 1963 року у редакції, яка була чинною до 1991 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснюється за згодою усіх членів двору. Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю, тощо. Відповідно до ст. ст.120-127ЦК Української РСР1963 року у редакції, яка була чинною до 1991 року, колгоспний двір це сімейно-трудове об`єднання осіб-членів колгоспу, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства та задоволення сімейних потреб. Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15.04.1991 року не втратили права на частку у його майні. Такими, що втратили це право згідно положень ст.126 ЦК Української РСР 1963 року у редакції, яка була чинною до 1991 року, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (у цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). Розмір частки члена двору визначається виходячи із рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних у відповідності до положень ст. 123 ЦК Української РСР. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Відповідно до п. 20 «Вказівок по веденню погосподарського обліку у сільських радах народних депутатів», затверджених постановою Держкомстату СРСР від 25.05.1990 року за № 69, у графі «суспільна група господарства» записується станом на 01 січня відповідного року одна із наступних суспільних груп: господарство колгоспника; господарство робітника; господарство службовця; господарство інших категорій населення. Суспільна група господарства встановлювалася у залежності від роду занять голови господарства. Згідно з вимогами ст. 4 Постанови Верховної Ради України «Про введення в дію Закону «Про власність» загальні правила спадкування щодо частки голови (члена) колгоспного двору у майні двору застосовуються з 01.07.1990 року. У разі смерті голови (члена) колгоспного двору спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору відкривається після смерті голови та кожного з його колишніх членів. Згідно ст. 524 ЦК УРСР в редакції 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінене заповітом. Відповідно до ч.1 ст.529 цього кодексу при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Відповідно до вимог ст. 548 цього кодексу для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Статтею 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. За змістом положень ст.ст.560, 561 цього кодексу спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Практика Верхового Суду України (п.23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, з огляду на наведені положення закону та враховуючи встановлені судом обставини справи, суд вважає, що оскільки у даному випадку питання про право на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право спадщину, тому це питання повинно бути вирішено у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане спадкове майно за позивачем у порядку спадкування. Отже, визнання відповідачем пред`явленого позову не суперечить закону та не порушує права свободи чи інтереси інших осіб, а тому є всі підстави для задоволення позову в повному обсязі.

Outcome: approved