Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Служба місцевих автомобільних доріг у Черкаській області» про стягнення компенсації за невикористану відпустку, середній заробіток за час затримки розрахунку та моральну шкоду. Свої вимоги обґрунтовує тим, що він з 03.11.2020 був прийнятий на посаду фахівця з публічних закупівель тендерно-договірного відділу Державного підприємства «Служба місцевих автомобільних доріг у Черкаській області». \~ \~ \~ \~З 01.12.2020 переведений на посаду начальника тендерно-договірного відділу Державного підприємства «Служба місцевих автомобільних доріг у Черкаській області». З 08.04.2021 він призваний на строкову військову службу у ЗСУ, та в подальшому продовжив службу за контрактом. За період строкової служби та служби за контрактом Державне підприємство «Служба місцевих автомобільних доріг у Черкаській області» зберігало за ним місце роботи, а до 19.07.2022 здійснювало нарахування середньомісячної заробітної плати. 27.05.2024 він вийшов на основне місце роботи доДержавного підприємства «Служба місцевих автомобільних доріг у Черкаській області», однак, наказом № 28-К від 27.05.2024 його звільнено з посади начальника тендерно-договірного відділу Державного підприємства «Служба місцевих автомобільних доріг у Черкаській області`у зв`язку зі скороченням чисельності і штату працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Відповідач здійснив нарахування йому компенсації за невикористані дні відпустки з розрахунку 10 днів щорічної відпустки. Розрахунок здійснено виходячи з розміру посадового окладу за скороченою посадою начальника тендерно-договірного відділу Державного підприємства «Служба місцевих автомобільних доріг у Черкаській області» - 15 000 грн. Розмір компенсації склав 4927,70 грн. Також нараховано йому компенсацію в розмірі 15 000 грн. У день його звільненняз ним розрахунок відповідач не здійснив. Сума вихідної допомоги, компенсація за невикористані дні відпустки сплачена відповідачем 27.05.2024 складає 10 350 грн і 13.06.2024 в розмірі 5 691,79 грн. Одночасно відповідач самостійно нарахував йому середню заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 6730,28 грн. Позивач вважає, що відповідачем не правильно розраховано кількість днів невикористаної відпустки, не правильно проведено розрахунок суми компенсації, а також не здійснено оплату праці за один робочий день за 27.05.2024. Вважає, що має 41 день щорічної невикористаної відпустки, натомість компенсацію відповідачем йому нараховано лише за 10 днів. Для обрахунку кількості днів невикористаної відпустки має братись період з 03.11.2020 до 18.07.2022 включно. Вважає, що йому відповідачем завдана моральна шкода яку він оцінює у 20 000 грн, яку обгрунтовує тим, що він більше 3 останніх років присвятив службі у ЗСУ, в тому числі більше 2 років повномасштабного вторгнення. Він проходив службу на різних напрямках, виконував бойові завдання, набув статусу учасника бойових дій, відчув усі жахи війни, але гідно виконував свій конституційний обов`язок Батьківщини. Після завершення строку контракту хотів хоча б деякий час відновитися у цивільному житті, однак, у перший день виходу на роботу був звільнений без жодної пропозиції зайняти вакантні посади, які були наявні у штаті відповідача. Вважає своє звільнення незаконним, а в силу подій які відбулися зневірився у можливості дотримання трудових прав відповідачем Просить стягнути з відповідача на його користь різницю між належною до сплати та фактично сплаченою сумою компенсації за невикористану відпустку у розмірі 35\~977,80 грн., заробітну плату за останній робочий день у розмірі 697,67 грн, моральну шкоду в розмір 20\~000 грн. Також просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.05.2024 до моменту винесення рішення у справі з урахуванням виплаченої суми, та витрати на професійну правничу допомогу. В ході розгляду справи представник позивача надав заяву про зменшення позовних вимог, та остаточно просив стягнути з Державного підприємства «Служба місцевих автомобільних доріг у Черкаській області» на користь [PERSON] різницю між належною до сплати та фактично сплаченою сумою компенсації за невикористану відпустку у розмірі 20 732 грн., заробітну плату за останній робочий день у розмірі 697,67 грн., та моральну шкоду в сумі 20 000 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.05.2024 до моменту винесення рішення у справі з урахуванням виплаченої суми, витрати по сплаті судового збору в сумі 968,96 грн. та витрати на правничу допомогу. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 02.07.2024 року відкрито провадження справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Лучинович І.В. зменшені позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник відповідача Державного підприємства «Служба місцевих автомобільних доріг у Черкаській області» Братко Ю.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що станом на 28.05.2024 року виникла заборгованість по розрахунку при звільненні працівника в сумі 5 691,79 грн. Зазначені кошти було перераховано на картковий рахунок позивача. 03.07.2024 року відповідачем було видано наказ № 59-П «Про виплату [PERSON] грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки» в кількості 31 календарний день за період роботи з 08.04.2021 по 19.07.2022, що становить 15 245,80 грн. Отже відповідачем визнається позовна вимога щодо кількості днів, за які передбачена компенсація за невикористані дні щорічної основної відпустки, однак, не визнається різниця між належною до сплати та фактичною сплаченою сумою компенсації за невикористану відпустку у розмірі 35 977,80 грн., оскільки відповідачем нараховано 20 173,50 грн. Враховуючи, що 27.05.2024 позивач на підприємстві не працював, йому не нараховано та не виплачено заробітну плату за 27.05.2024, тому позовна вимога щодо неправомірного ненарахування та не виплати позивачу заробітної плати за останній робочий день, тобто за 27.05.2024 року не визнають. Крім того, позивачем не правильно проведено розрахунок середнього заробітку у сумі 697, 67 грн., адже враховуючи, що в травні 2024 року 23 робочих дні, сума середньоденного заробітку при посадовому окладі 15 000 грн. повинна становити 652,17 грн. Також відповідачем здійснено нарахування та виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку позивачу у розмірі 26 557,20 грн. Вважає вимогу позивача про стягнення моральної шкоди не обгрунтованою та такою, що не підлягає до задоволення, оскільки позивач сам не виявив бажання продовжувати трудові відносиниз відповідачем, хоча був повідомлений директором підприємства про наявні вакантні посади. Також, у зв`язку з фінансовою спроможністю підприємства і залишку на рахунку у день звільнення позивача, йому було виплачено на картковий рахунок працівника грошові кошти у сумі 10350 грн., а тому станом на 28.05.2024 виникла заборгованість по розрахунку при звільненні працівника в сумі 5 691,79 грн., який було проведено невідкладно при надходженні коштів на рахунки підприємства 13.06.2024 року. Станом на 03.07.2024 (на наступний день після отримання відповідних роз`яснень Держпраці) з позивачем проведено повний розрахунок грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та здійснено виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку із звільненим працівником. Просила в позові відмовити. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК Україникожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 15 ЦК України\~передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 43 Конституції України передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов`язки, в рівній мірі кореспондується обов`язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. В судовому засіданні встановлено, що з наявної в матеріалах справи копії трудової книжки вбачається наступне: -відповідно до наказу № 86-к від 03.11.2020 року [PERSON] прийнятий на посаду фахівця з публічних закупівель тендерно-договірного відділу Державного підприємства «Служба місцевих автомобільних доріг у Черкаській області». -відповідно до наказу № 96-к від 01.12.2020 року [PERSON] переведений на посаду начальника тендерно-договірного відділу Державного підприємства «Служба місцевих автомобільних доріг у Черкаській області». -відповідно до наказу № 28-к [PERSON] звільнено з посади начальника тендерно-договірного відділу Державного підприємства «Служба місцевих автомобільних доріг у Черкаській області» у зв`язку зі скороченням чисельності і штату працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Позивач в позові зазначає, що до теперішнього часу відповідачем не здійснено з ним повного розрахунку при звільненні. Згідно з ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 24 ЗУ «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Як вказано у ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення працівником вимоги про розрахунок.Про нараховані суми, належні працівникові при звільнені, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювань ним суму. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача компенсації за невикористану відпустку, суд зазначає наступне. Як встановлено в судовому засіданні, позивач прийнятий на роботу з 03.11.2020 року, а з 08.04.2021 призваний на строкову військову службу в Збройні сили України. Державні гарантії права на відпустки, умови тривалості і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я та виховання дітей встановлені Законом України «Про відпустки» від 15.11.1996 року № 504/96-ВР. Згідно Закону України «Про відпустки» ч.1 ст.6 передбачено, що щорічна відпустка надається працівникові тривалістю не менше 24 календарних днів за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. За положенням ч. ст. 9 Закону, у редакції, що була чинна до 19.07.202022, було передбачено, що до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку зараховується : час фактичної роботи; час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалося місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково ( в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу). Дані вимоги викладені в ст.82 КЗпП України. Частиною 3 ст.119 КЗпП України визначено, що за працівниками, направленими для проходження базової військової служби, призваними на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до\~Закону України\~"Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Тобто, редакція цих норм, що були чинними станом на 19.07.2022, передбачали, що період строкової військової служби, період служби за контрактом є періодами, упродовж яких за працівником зберігається місце роботи, посада і середній заробіток та які враховуються при розрахунку стажу роботи, що дає право на щорічну відпустку. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-1Х внесено зміни, зокрема в ст.82, 119 КЗпП України відповідно до яких: 2) час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно із законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (у тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу), крім випадків, коли за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігалися місце роботи і посада на підприємстві на час призову; Таким чином, внесеними змінами період проходження строкової військової служби та служби за контрактом виключено період роботи, що надає право на щорічну відпустку. Виключено норму, яка надавала право мобілізованому працівникові на збереження середнього заробітку за основним місцем роботи. Тобто, тільки з 19.07.2022 року період військової служби не враховується до періоду, який дає право на щорічну відпустку. Таким чином, для обрахунку кількості днів невикористаної відпустки має братись період з 03.11.2020 до 18.07.2022 року. За вказаний період позивач набув право на 41 день щорічної відпустки, а тому вимоги позивача в частині стягнення з відповідача різниці між сплаченою сумою компенсації за невикористану відпустку у розмірі 20\~732 грн підлягає до задоволення. При цьому, суд вважає, що середньоденний заробіток позивача становить 697,67 грн,а не 492,77 грн. Посилання представника відповідача на те, що позивачу виплачено компенсацію за невикористану відпустку в повному обсязі та відповідно до листа роз`яснення Державної служби з питань праці від 26.06.2024 року. не може бути взято судом до уваги виходячи з наступного. Різниця у нарахуванні компенсації пов`язана з тим, що відповідач порахував середній заробіток виходячи з розміру посадового окладу за посадою позивача. Проте, такий розрахунок застосовується тільки, якщо у працівника взагалі немає розрахункового періоду на підприємстві. У спірних правовідносинах у позивача є розрахунковий період, тобто період у продовж якого він фактично пропрацював на підприємстві, що становить менше одного року. Тому середній заробіток для обрахунку компенсації за невикористану відпустку має проводитись за правилами абзацу 3 п.2 11 Порядку 100. Позивач фактично працював на підприємстві менше року, інший період фактично не працював, а за ним зберігалося місце роботи і тому ці періоди виключаються з розрахункового періоду за аб. 7 аб.1 п.1 розділу 11 Порядку 100. Дана позиція підтримана Верховним Судом у постанові № 488/2652/20 від 04.11.2022 року. Підлягають до задоволення і вимоги позивача в частині стягнення з відповідача невиплаченої суми заробітної плати за останній робочий день 27.05.2024 року. Статтею 47 КЗпП України зазначено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні та провести з ним повний розрахунок у строки, визначені ст. 116 КЗпП та внести належні записи про звільнення. Постановою Верховного Суду у складі колегії судів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.10.2018 року у справі № 307/3549/16-ц зазначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівникові його трудову книжку в день звільнення з внесенням до неї запису про звільнення. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Постановою Верховного суду від 19.10.2022 року у справі № 334/8910/18 від 02.09.2019 зроблено висновок, що працівник не може бути звільнений у день, який передує дню видання роботодавцем наказу про звільнення. Працівник може бути звільнений з підстав, передбачених КЗпП України лише у день видання наказу роботодавця, або у будь-який наступний день за днем видання наказу про звільнення. Оскільки день звільнення є останнім робочим днем. Наказ про\~звільнення позивача\~ видано\~27.05.2024\~року,\~в цей\~же день\~зроблено запис\~у трудовій\~книжці про\~звільнення.\~Тому останнім\~робочим днем\~позивача є\~27.05.2024\~року,\~а тому\~відповідач мав\~нарахувати і\~виплатити позивачу\~заробітну плату\~за останній\~робочий день в сумі 697,67 грн. Позивач просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 28.05.2024 року по 08.08.2024 року в сумі 10\~419,54 грн., виходячи з середньоденного заробітку 697,67 грн., виходячи з окладу позивача 15 000 грн. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.12.1999 № 13 «Про застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно наказу директораДержавного підприємства «Служба місцевих автомобільних доріг у Черкаській області» від 03.07.2024 № 59-П визначено виплатити [PERSON] компенсацію за невикористані дні відпустки у розмірі 31 день за період роботи з 08.04.2021 до 19.07.2022 розрахунок проведено виходячи з розміру середньоденної заробітної плати у розмір 491,8 грн.. та розмір компенсації склав 15 245,80 грн. Згідно наказу директора Державного підприємства «Служба місцевих автомобільних доріг у Черкаській області» від 03.07.2024 № 60-П визначено виплатити [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який розраховано виходячи з розміру середньоденної заробітної плати 491,8 грн., та становить 18 196,60 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Рішенням від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 Конституційного Суду України у справі № 1-5/2012 було визначено, що положення ч. 1ст. 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями ст. ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким чином Конституційним Судом України було визначено, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом України в постанові від 27 березня 2013 року по справі № 6-15цс13. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Така правова позиція, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов`язковою для всіх судів України, викладена в постанові Верховного Суду України від 29.01.2014 р. у справі № 6-144цс1. Таким чином, відповідач зобов`язаний провести із позивачем розрахунок при звільненні (виплатити компенсацію за всі дні невикористаної відпустки та заробітну плату та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні). Зазначені обставини підтверджують порушення відповідачем чинного законодавства у трудових відносинах між працівником та роботодавцем. З наданого позивачем розрахунку встановлено, що відповідачем частково сплачено позивачу компенсацію за 31 днів невикористаної щорічної відпустки. Оскільки, під час розгляду справи було встановлено, що працівникові [PERSON] не були виплачені належну йому заробітну плату в день звільнення, суд на підставі статті 117 КЗпП України, дійшов висновку про стягнення на користь позивача середнього заробітку за весь період затримки. З огляду на вказані обставини, зокрема наведені дії позивача до відповідача, заявлена до стягнення сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.05.2024 по 08.08.2024 в сумі 10 419,54 грн. є обгрунтованою. Щодо заявлених вимог позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди суд приходить до наступного. Позивач зазначив, що він більше 3 останніх років присвятив службі у ЗСУ, в тому числі більше 2 років повномасштабного вторгнення. Він проходив службу на різних напрямках, виконував бойові завдання, набув статусу учасника бойових дій, відчув усі жахи війни, але гідно виконував свій конституційний обов`язок Батьківщини. Після завершення строку контракту хотів хоча б деякий час відновитися у цивільному житті, однак, у перший день виходу на роботу був звільнений без жодної пропозиції зайняти вакантні посади, які були наявні у штаті відповідача. Вважає своє звільнення незаконним, а в силу подій які відбулися зневірився у можливості дотримання трудових прав відповідачем, чим завдано йому душевних страждань та завдана моральна шкода яку він оцінює в 20 000 гривень. Згідно п. 3 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно правових висновків, викладених у Постанові ВС від 18.04.2018 у справі № К/9901/10765/18, відшкодування моральної шкоди за своєю природою є санкцією за порушення прав особи, які були виявлені і доведені. Враховуючи сам факт неправильного розрахунку щодо виплати позивачу всіх належних йому грошових коштів, розмір невиплаченої позивачу суми, суд вважає,що діями відповідача позивачу завдана моральна шкода яку суд оцінює в 5 000 гривень, та яка підлягає стягненню з відповідача. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З урахуванням викладеного, після детального з`ясування обставин справи та аналізу законодавчих норм, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до Державного підприємства «Служба місцевих автомобільних доріг у Черкаській області» про стягнення компенсації за невикористану відпустку, середній заробіток за час затримки розрахунку та моральну шкоду підлягає до часткового задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується положенням ст. 141 ЦПК України. Судові витрати складаються зі судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПУ України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на ухвалення судом рішення на користь позивача, який при зверненні до суду з позовом був звільнений від його сплати за вимогу про стягнення заробітної плати, на підставі положення ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 3028 грн. Також відповідно до ст. 141 ЦПК України до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає сплачений позивачем при подачі позову судовий збір в сумі 968,96 грн.

Outcome: approved