Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-30 00:00:00

У вересні 2023 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики в сумі 25\~437 доларів США. В обґрунтування позову зазначено, що між [PERSON] та [PERSON] були укладені: - договір позики від 20.09.2019, посвідчений приватним нотаріусом Сумського районного нотаріального округу Висєканцевою Т.С., зареєстрований за № 1524. За умовами даного договору відповідач отримав в позику гроші в сумі 13\~000 доларів США, що по курсу НБУ на день укладення цього договору складало 320\~450,00 грн. Відповідно до п. 2 договору позичальник (відповідач) зобов?язаний повернути суму позики до 20.09.2020. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов?язаний сплатити позикодавцеві суму боргу з урахуванням процентів від усієї суми боргу (п. 7 договору); - договір позики від 12.09.2020, посвідчений приватним нотаріусом Сумського районного нотаріального округу Висєканцевою Т.С., заресстрований за № 698. За умовами даного договору Відповідач отримав в позику гроші в сумі 9\~300 доларів США, що по курсу НБУ на день укладення цього договору складало 247 370,70 грн. Відповідно до п. 2 договору позичальник (відповідач) зобов?язаний повернути суму позики до 12.06.2021. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов?язаний сплатити позикодавцеві суму боргу з урахуванням 2 % відсотків від усієї суми боргу (п. 7 договору). Посилаючись на те, що відповідач у визначені договорами строки суму позики не повернув та всіляко ухиляється від спілкування, позивач просить суд стягнути [PERSON] заборгованість за вказаними договорами позики та нараховані проценти, а саме: за договором позики № 1524 13\~000 дол. США основного боргу, 1\~382,43 дол. США проценти за користування позикою, 556,68 дол. США 3 % річних, 260 дол. США нараховані відповідно до п. 7 договору позики; за договором позики № 698 9\~300 дол. США основного боргу, 556,32 дол. США проценти за користування позикою, 195,68 дол. США 3 % річних, 186 дол. США нараховані відповідно до п. 7 договору позики. 23.10.2023 ухвалою суду відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 09.11.2023 від представника позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів, а саме докази надсилання відповідачу копії позовної заяви з додатками. 22.03.2024 від представника позивача надійшла заява про закриття підготовчого провадження у справі та призначення до судового розгляду по суті. 02.05.2024 ухвалою суду закрито підготовче провадження. 19.06.2024 від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності сторони позивача. Відповідач повідомлявся судом про розгляд даної справи належним чином, однак поштові відправлення повернулись на адресу суду з відмітками «адресат відсутній за вказаною адресою» та «за закінченням терміну зберігання». Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Враховуючи положення ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, з огляду на неявку всіх учасників справи, не здійснювалось. Відповідно до ч. 1 ст.\~44\~ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно з ч. 4 ст.\~223\~ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1 ст.\~280\~ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Розглянувши матеріали справи та надавши належну правову оцінку всім наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 20.09.2019 [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) було укладено нотаріально посвідчений договір позики № 1524, за умовами якого позикодавець передала, а позичальник отримав грошові кошти у сумі 13 000 дол. США (320\~450,00 грн по курсу НБУ на день укладення договору) та зобов`язався повернути суму позики у строк до 20.09.2020. Пунктом 7 договору № 698 сторони погодили, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням 2 % від усієї суми боргу. 12.06.2020 між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) було укладено нотаріально посвідчений договір позики № 698, за умовами якого позикодавець передала, а позичальник отримав грошові кошти у сумі 9\~300 дол. США (247\~370,70 грн по курсу НБУ на день укладення договору) та зобов`язався повернути суму позики у строк до 12.06.2021. Пунктом 7 договору № 698 сторони погодили, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням 2 % від усієї суми боргу. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та\~вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні.\~Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.\~Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта,\~крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.\~У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому\~як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку\~позичальника\~є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Зазначена позиція наведена у постанові ВП ВС від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц. Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті\~містяться й у постанові ВП ВС від\~04.07.2018 у справі № 14-134цс18. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та у порядку, що встановлені договором. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. ВП ВС у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц акцентувала, що стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Отже, 3 % річних розраховуються з урахуванням боргу у розмірі 13 000,00 дол. США та 9\~300,00 дол. США, помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання. За договором позики № 1524 від 20.09.2019 у сумі 13\~000,00 дол. США, вираховується з 21.09.2020 по 23.02.2022 521 день ((13\~000,00 дол. США х 3 %) : 365) х 521: 100 = 556,68 дол. США. За договором позики № 698 від 12.06.2020 у сумі 9\~300,00 дол. США, вираховується з 13.06.2021 по 23.02.2022 256 днів ((9\~300,00 дол. США х 3 %) : 365) х 256: 100 = 195,68 дол. США. Крім того, пунктом 7 договору № 1524 від 20.09.2019 передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов?язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням 2 % від усієї суми боргу (13\~000,00 дол. США х 2%) = 260,00 дол. США. Пунктом 7 договору № 698 від 12.06.2020 передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов?язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням 2 % від усієї суми боргу (9\~300,00 дол. США х 2%) = 186,00 дол. США. Оскільки між сторонами існують договірні правовідносини з позики, позичальником не виконані зобов`язання перед\~позикодавцем, кошти, отримані у позику, не повернуті, враховуючи встановлену статтею 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину, суд дійшов висновку про задоволення позову в частині вимог про стягнення основної заборгованості за договором позики № 1524 від 20.09.2019 в сумі 13\~000 дол. США, 556,68 дол. США 3 % річних та 260 дол. США нарахованих відповідно до п. 7 договору позики, та в частині вимог про стягнення основної заборгованості за договором позики № 698 від 12.06.2020 в сумі 9\~300 дол. США, 195,68 дол. США 3 % річних та 186 дол. США нарахованих відповідно до п. 7 договору позики. Щодо стягнення процентів за користування позикою у сумі 1\~382,43 дол. США за договором позики № 1524 від 20.09.2019 та у сумі 556,32 дол. США за договором позики № 698 від 12.06.2020, суд зазначає наступне. Частиною першою\~статті 1048 ЦК України\~передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що предметом спірних договорів позики є іноземна валюта - долари США та розмір одержання процентів їх умовами не передбачено. Правова позиція про наявність права на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні частини другої\~статті 1048 ЦК України, навіть у тому випадку, якщо договором не передбачено нарахування та одержання зазначених коштів наведена у постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 у справі № 6-36цс14. Однак частиною першою\~статті 1048 ЦК України\~передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. За змістом\~статті 1 Закону України від 20 травня 1999 року№ 679-XIV «Про Національний банк України»\~(далі - Закон № 679-XIV) облікова ставка НБУ - один із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів. НБУ є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються\~Конституцією України, цим\~Законом\~та іншими законами України (стаття 2 Закону № 679-XIV). Пунктом 1 частини першої\~статті 15 цього Закону\~передбачено, що правління НБУ приймає рішення, зокрема про встановлення та зміну облікової та інших процентних ставок Національного банку. Відповідно до\~статті 27 Закону № 679-XIV\~НБУ встановлює порядок визначення облікової ставки та інших процентних ставок за своїми операціями. Частиною другою статті 46 вказаного Закону НБУ здійснює дисконтну валютну політику, змінюючи облікову ставку НБУ для регулювання руху капіталу та балансування платіжних зобов`язань, а також коригування курсу грошової одиниці України до іноземних валют. Пунктом 1.1 Положення про процентну політику НБУ, затвердженого\~постановою Правління НБУ від 18 серпня 2004 року № 389\~(далі - Положення № 389; чинне на момент виникнення спірних правовідносин), визначено, що облікова ставка НБУ - один з монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ установлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів на відповідний період, і є основною процентною ставкою, яка залежить від процесів, що відбуваються в макроекономічній, бюджетній сферах та на грошово-кредитному ринку. Пунктами 3.1, 3.2 цього Положення визначено, що НБУ визначає розмір облікової ставки, дотримуючись таких основних принципів: облікова ставка використовується НБУ одночасно як засіб реалізації грошово-кредитної політики та орієнтир ціни на гроші; облікова ставка є одним із чинників, що характеризують основні напрями змін грошово-кредитного регулювання; облікова ставка має підтримуватися на позитивному рівні щодо прогнозного рівня інфляції, який визначається схваленими Кабінетом Міністрів України основними прогнозними макроекономічними показниками на відповідний рік та враховується під час складання державного бюджету з наступними змінами; облікова ставка є найнижчою серед процентних ставок, за якими НБУ може підтримати ліквідність банків. Визначення рівня та характеру змін облікової ставки НБУ залежить від тенденцій загального економічного розвитку, макроекономічних та бюджетних процесів, стану грошово-кредитного ринку. Національний банк під час визначення облікової ставки враховує й інші фактори, які можуть вплинути на вартість коштів у національній валюті, - інфляційні або девальваційні очікування, процентні ставки рефінансування, які використовуються центральними банками країн, що мають тісні торговельно-економічні зв`язки з Україною тощо. Можна зробити висновок, що облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні. Крім того, висновок, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти міститься у постанові Верховного Суду України від 16.08.2017 у справі № 6-2667цс16 та постанові Великої Палати Верховного Суду України від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц. Враховуючи, що частиною першою\~статті 1048 ЦК України\~визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав. Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої\~статті 1048 ЦК України\~не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого\~ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування. Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню буде суперечити частинам першій, третій\~статті 1049 ЦК України\~щодо обов`язку позичальника. Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою\~статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась. Такі висновки Велика Палата Верховного Суду навела у постанові від 10.04.2018 у справі №\~910/10156/17 та у постанові від 31.10.2018 у справі № 14-318цс18. За таких обставин, оскільки у даній справі позику отримано в іноземній валюті без обумовленої сторонами у договорах позики умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої\~статті 1048 ЦК України\~не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого\~ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування, а тому заявлені позивачем вимоги про стягнення процентів за користування позикою у сумі 1\~382,43 дол. США за договором позики № 1524 від 20.09.2019 та у сумі 556,32 дол. США за договором позики № 698 від 12.06.2020, задоволенню не підлягають. Відповідно до п. 1\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позову сплачений судовий збір у сумі 9\~301,80 грн. Оскільки позов задоволено частково на 92,38 %, то судовий збір підлягає стягненню з відповідача пропорційно розміру задоволених\~позовних вимогу сумі 8\~593,00 грн.

Outcome: partial