Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-11 00:00:00

У серпні 2023 року до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] в якій остання просила суд визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №68290, вчинений 22.12.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Солонець Т.М. щодо стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ФК ЕЛІТ ФІНАНС» заборгованості у розмірі 27\~391,12 грн. за кредитним договором №CCNG-630948715 від 13.06.2018, а також вирішити питання розподілу судових витрат. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилається на те, що оскаржуваний виконавчий напис вчинено з порушенням вимог Закону, про що, між іншим вказує те, що заборгованість, на момент вчинення виконавчого напису, не була безспірною, а кредитний договір не є нотаріально посвідченим. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справ між суддями від 14.08.2023 справу передано судді Кудрявцевій Т.О. Ухвалою від 16.08.2023 відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачем відзиву суду не надано, однак надано заяви про визнанні позову і зменшення розміру витрат на правничу допомогу . Третіми особами письмових суду пояснень не надано. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, згідно копії виконавчого напису нотаріуса №68290, вчиненого 22.12.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Солонець Т.М., запропоновано стягнути з [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на користь ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» заборгованість за кредитним договором №CCNG-630948715 від 13.06.2018 укладеним між [PERSON] та АТ «АЛЬФА-БАНК», правонаступником якого є ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» у розмірі 27\~391,12 грн., до якої включено плату за вчинення виконавчого напису. Стягнення заборгованості проводиться за період з 20.09.2021 до 20.12.2021. Відповідно до копії постанови про відкриття виконавчого провадження, приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Русецькою О.О., 17.02.2022 відкрито виконавче провадження №68706772 з виконання виконавчого напису нотаріуса №68290 де боржником є [PERSON] , а стягувачем ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС». За загальними положеннями, визначеним ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу кожна особа має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес особи в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. 29 червня 1999 року на виконання вимог\~ст.87 Закону №3425-ХІІ\~Кабінет Міністрів України ухвалив постанову №1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» (далі - Перелік). Відповідно до п.1 вказаної постанови документами, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, є нотаріально посвідчені угоди, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно. При цьому для одержання виконавчого напису подаються: оригінал нотаріально посвідченої угоди; документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Згідно зі\~ст.88 Закону №3425-ХІІ\~нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. За правилами, встановленими\~статтею 5 Закону №3425-ХІІ, нотаріус зобов`язаний відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності законодавству України або міжнародним договорам. Пунктом 1 глави 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого\~наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5\~(далі - Порядок),встановлено, що нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо вчинення такої дії суперечить законодавству України. З аналізу приведених норм вбачається, що виконавчий напис - є одним з інститутів правового регулювання відносин між кредитором і боржником, який обумовлюється відсутністю у сторін таких правовідносин спору по суті вимог. Згідно з висновком до якого дійшла колегія суддів ВП/ВС у постанові від 21.09.2021 прийнятій за результатами розгляду справи №910/10374/17, оскільки у судовому порядку постанову №662 у частині доповнення Переліку розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» визнано незаконною та не чинною, кредитний договір який не є нотаріально посвідченим, не входить до переліку документів за яким може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Тобто, вбачається, що нотаріус не має законних підстав для вчинення виконавчого напису про стягнення заборгованості за договорами, які не є нотаріально посвідченими. Згідно з частинами 1\~4\~статті 12 ЦПК\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За правилами, встановленими частинами 1, 3\~статті 13 ЦПК, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Аналіз приведених норм процесуального права дає підстави дійти висновку про те, що до суду за захистом порушеного права може звернутися будь-яка особа, яка вважає, що її права, свободи чи інтереси порушено. При цьому процес такого захисту у суді обмежено законодавцем принципами змагальності та диспозитивності. Принцип змагальності, закріплений у\~статті 12 ЦПК, визначає для сторін ризики настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ними процесуальних дій. Такий принцип, зокрема, полягає у покладанні на позивача (його представника) обов`язку з доведення обставин, які мають значення для справи і на які він посилається як на підставу своїх вимог. Невиконання такого обов`язку несе процесуально негативні наслідки у вигляді настання ризиків, визначених процесуальним законом (закриття провадження у справі, залишення позову без розгляду, повна або часткова відмова у позові тощо). В той же час, згідно з процесуальним законом, на відповідача, на підставі принципу змагальності цивільних процесуальних відносин, покладено обов`язок на\~спростування доводів позивача щодо порушення його прав. Оскільки позивачем зазначається про те, що виконавчий напис вчинено з порушенням вимог Закону, на відповідача покладено обов`язок по спростуванню вказаного доводу шляхом надання доказів щодо нотаріального посвідчення договору у зв`язку з невиконанням якого було нараховано заборгованість, а тому, з огляду на відсутність доказів які б спростовували твердження позивача та зважаючи на позицію відповідача щодо визнання позовних вимог в цій частині, вони підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України). З огляду на те, що позивачем надано належні докази на підтвердження понесення витрат у зв`язку з отриманням правничої допомоги, про що свідчить: копія договору №30/06/23; копія акту №1; копія детального опису робіт; копія ордеру; копії квитанцій від 02.08.2023 та 03.08.2023; однак виходячи з критеріїв розумності, справедливості, співмірності, відшкодуванню підлягають понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 4 000,00 грн. Згідно з положеннями ч.3 ст.7 Закону України «Про судовий збір» в разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи викладене, подання відповідачем заяви про визнання позову до початку розгляду справи по суті, суд вбачає наявність підстав для повернення позивачу 50% судового збору, сплаченого при зверненні з позовом до суду з та покладення судових витрат по сплаті судового збору в іншій частині на відповідача.

Outcome: approved