Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-29 00:00:00

07\~травня 2024\~року ТОВ\~«ФК «ЄАПБ»\~звернулося до\~суду із\~позовом до\~відповідача [PERSON] \~із вимогою\~про стягнення\~заборгованості за кредитним договором № 2933579 у розмірі 73562 гривні 94 копійки, яка складається із заборгованості за основною сумою боргу 14600 гривень та 58962 гривні 94 копійки суми заборгованості за процентами (а. с. 1-3 та на звороті). В обґрунтування позовних вимог вказано, що 13 лютого 2022 року між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 2933579, за яким останньому надано кредит у сумі 14600 гривень, строком на 360 днів, зі сплатою процентів кожні 30 днів, за стандартною ставкою за весь строк кредиту 12524,84 % річних, за стандартною процентною ставкою з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки 12524,84 %; орієнтовною загальною вартістю кредиту за стандартною ставкою 119194 гривні 40 копійок та за стандартною процентною стовкою з урахуванням періоду застосування зниженої ставки 114400 гривень 49 копійок. Вказує, що 19 жовтня 2023 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «ЄАПБ» було укладено договір факторингу № 19102023, за умовами якого ТОВ «Лінеура Україна» передала (відступила) ТОВ «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ЄАПБ» прийняло належні ТОВ «Лінеура Україна» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників, в тому числі і до відповідача у сумі 73562 гривні 94 копійки, яка складається із заборгованості за основною сумою боргу 14600 гривень та 58962 гривні 94 копійки суми заборгованості за процентами та, яку останнє прохає стягнути з відповідача разом із судовими витратами по справі у сумі 3028 гривень. Ухвалою суду від 03 червня 2024 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін та призначено судове засідання на 15 годину 30 липня 2024 року (а. с. 44), копія якої надіслана сторонам у справі за вихідним № 14203/24-вих/2/204/2489/24 від 03 червня 2024 року (а. с. 45). 23 липня 2024 року на адресу суду надійшла заява відповідача про часткове визнання позовних вимог (а. с. 51). В обґрунтування заяви зазначає, що він визнає суму основного боргу у розмірі 14600 гривень, в повному обсязі. Натомість, суму боргу по відсоткам у розмірі 58962 гривні 94 копійки не визнає взагалі, із посиланням на п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, а також те, що він є діючим військовослужбовцем. Представник позивача у судове засідання не з`явився, в позовній заяві прохав суд про розгляд справи за його відсутності (а. с. 3 на звороті). Відповідач в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності (а. с. 51), в якій позовні вимоги визнав частково в частині заборгованості за тілом кредиту. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 13 лютого 2022 року між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] було укладено договір № 2933579 про надання коштів на умовах споживчого кредиту (а. с. 4-12 та на звороті). Відповідно до умов, вищевказаного договору, ТОВ «Лінеура Україна» надало відповідачу кредит на споживчі потреби у сумі 14600 гривень, строком на 360 днів, зі сплатою процентів кожні 30 днів, за стандартною ставкою за весь строк кредиту 12524,84 % річних, за стандартною процентною ставкою з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки 12524,84 %; орієнтовною загальною вартістю кредиту за стандартною ставкою 119194 гривні 40 копійок та за стандартною процентною стовкою з урахуванням періоду застосування зниженої ставки 114400 гривень 49 копійок. Також, 13 лютого 2022 року відповідачем підписано паспорт споживчого кредиту (а. с. 14-15 та на звороті). 19 жовтня 2023 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «ЄАПБ» було укладено договір факторингу № 19102023, за умовами якого ТОВ «Лінеура Україна» передала (відступила) ТОВ «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ЄАПБ» прийняло належні ТОВ «Лінеура Україна» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників (а. с. 16-18). Відповідно до вимог п. 1.2 вказаного договору факторингу, перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі Реєстру боржників згідно з додатком № 2, після чого фактор стає новим кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками акт прийому-передачі реєстру боржників підтверджує факт переходу від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості та є невід`ємною частиною цього договору. Як вбачається з матеріалів справи, такий Акт прийому-передачі реєстру боржників за договором факторингу № 19102023 від 19 жовтня 2023 року підписаний та скріплений печатками сторін 19 жовтня 2023 року (а. с. 19). З витягу з реєстру боржників до договору факторингу № 19102023 від 19 жовтня 2023 року вбачається, що позивач за вказаним договором факторингу набув право вимоги, в тому числі, і до [PERSON] у сумі 73562 гривні 94 копійки, яка складається: із заборгованості за основною сумою боргу у розмірі 14600 гривень та суми заборгованості за процентами у розмірі 58962 гривні 94 копійки (а. с. 20, 21). З посвідчення серії [NUMBER] від 09 листопада 2020 року (а. с. 52) вбачається, що відповідач має право на пільги, встановлені Законом України для ветеранів війни учасників бойових дій. Посвідчення безтермінове. Так, з тимчасового посвідчення військовозобов`язаного № [NUMBER] [PERSON] (а. с. 56) вбачається, що останнього було призвано на військову службу у Збройні Сили України на підставі Указу Президента України № 69/2022 від 2022 року «Про загальну мобілізацію». З посвідчення серії [NUMBER] від 11 березня 2024 року (а. с. 53) вбачається, що [PERSON] з 10 березня 2022 року перебуває на військовій службі в Національній гвардії України. Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст.\~89\~ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами п. 1 ч. 2 ст.\~11\~ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Вимогами ч.\~2\~ст. 207 ЦК України, встановлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з вимогами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів. Отже, передумовою для виникнення у позичальника обов`язку повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними має бути встановлений факт отримання і використання кредитних коштів відповідачем. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 623 ЦК України, боржник, що порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Згідно з вимогами ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Так, позивач, прохає суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 2933579 у розмірі 73562 гривні 94 копійки, яка складається із заборгованості за основною сумою боргу у розмірі 14600 гривень та суми заборгованості за процентами за користування кредитними коштами у розмірі 58962 гривні 94 копійки. В свою чергу відповідач, із заявленої суми заборгованості визнає лише суму основного боргу у розмірі 14600 гривень, натомість, суму боргу по відсоткам у розмірі 58962 гривні 94 копійки не визнає взагалі, із посиланням на п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, а також те, що він є діючим військовослужбовцем. Однак, суд не може в повній мірі погодитися з доводами відповідача, з огляду на наступне. Так, п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Як вбачається з матеріалів справи, позивач прохає суд стягнути з відповідача саме відсотки за користування кредитними коштами, які передбачені п. 1.4.3 договору № 2933579 про надання коштів на умовах споживчого кредиту (а. с. 4-12 та на звороті), а не відсотки в порядку ст. 625 ЦК України, за порушення грошового зобов`язання. Суд зазначає, що договірні відсотки за користування кредитними коштами, не є грошовим зобов`язанням, в розумінні ст. 625 ЦК України, а є винагородою кредитора за правомірне користування боржником позикою (кредитом), згідно приписів ст. ст. 536, 1048 ЦК України. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16. Натомість, термін «користування чужими коштами» Велика Палата Верховного Суду розтлумачила в постанові від 10 квітня 2018 у справі № 910/10156/17. Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Таким чином, п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України не розповсюджується на стягнення відсотків за користування чужими коштами, згідно приписів ст. ст. 536, 1048 ЦК України, а відтак посилання відповідача на вимоги п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України є безпідставними. Разом з цим, суд зазначає про те, що оскільки відповідач у період спірних правовідносин з позивачем перебував на військовій службі, то до вказаних правовідносин слід застосувати спеціальні норми, які передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Так, приписами ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля. З огляду на викладене, зважаючи на те, що відповідач з 10 березня 2022 року перебуває на військовій службі, то на нього розповсюджуються вимоги ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а відтак нарахування таких відсотків у зазначений період часу є безпідставним та незаконним, а отже позовні вимоги в частині стягнення відсотків за користування кредитними коштами не підлягають задоволенню. Водночас, суд вказує на те, що приписи ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» жодним чином не звільняють відповідача від виконання зобов`язань щодо сплати заборгованості по тілу кредиту. Так, відповідно до наданого позивачем витягу з реєстру боржників до договору факторингу № 19102023 від 19 жовтня 2023 року (а. с. 20) вбачається, що за відповідачем рахується сума заборгованості за наданим тілом кредиту у сумі 14600 гривень, яка визнається відповідачем в повному обсязі. З огляду на викладене, враховуючи те, що заявлений позивачем розмір заборгованості за тілом кредиту є таким, що відповідає дійсним обставинам справи та визнається відповідачем в повному обсязі, суд доходить висновку про те, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із наведеного вище, суд доходить висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, в частині стягнення на користь ТОВ «ЄАПБ» із [PERSON] на підставі кредитного договору № 2933579 від 13 лютого 2022 року заборгованості (за тілом кредиту) в розмірі 14600 гривень. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволено частково, у розмірі 19,85 % від заявленої суми, виходячи із розрахунку 14600*100/73562,92, при цьому, відповідно до приписів ст. 5 Закону України «Про судовий збір», відповідач не звільнений від сплати судового збору, то з останнього на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 600 гривень 97 копійок, виходячи із розрахунку (3028)*19,85/100. На підставі викладеного,

Outcome: partial