Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-08 00:00:00

В березні 2024 року позивач [PERSON] звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом, в якому просить суд визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартири за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вона на підставі ордеру №147 від 10.09.1979 року є користувачем квартири [ADDRESS] . Згідно витягу з реєстру Білоцерківської міської територіальної громади у вищезгаданій квартирі зареєстровано місце проживання позивача з 20.09.19789 року, та ще 4 осіб, зокрема: [PERSON] , [INFO] , з 20.09.1979 року; [PERSON] , [INFO] , з 08.10.2008 року; [PERSON] , [INFO] , з 29.10.2008 року; [PERSON] , [INFO] , з 08.10.2008 року. Проте, [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] - не проживають за місцем реєстрації з 2017 року, а [PERSON] - не проживає за місцем реєстрації з 2022 року. Фактичне місце проживання відповідачів їй не відоме. Неодноразові звернення до відповідачів з проханням добровільно знятись з реєстрації у зв`язку зі зміною місця свого постійного проживання, були проігноровані. Відповідачі вже протягом тривалого часу в квартирі не проживають, витрат по її утриманню не несуть, співвласниками житла не є і добровільно знятися з реєстрації відмовляються. Єдиним джерелом доходу позивачки є пенсійна виплата, якої недостатньо для своєчасної та повної сплати за надання житлово-комунальних послуг, а скористатись правом на отримання субсидії не має змоги, адже при обчисленні сукупного доходу сім`ї беруться до уваги доходи усіх осіб зареєстрованих у відповідному житлі. Також, позивач фактично несе надмірі витрати на житлово-комунальні послуги у зв`язку з нарахуванням їх відповідно до кількості зареєстрованих мешканців квартири. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.03.2024 року головуючим суддею визначено Кошеля Б.І. та матеріали передані для розгляду. Ухвалою судді від 24 квітня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у зазначеній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання. Позивач в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник позивача надала суду заяву, в якій просила розгляд справи проводити у відсутності позивача та представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідачі в судове засідання не з`явилися повторно, про розгляд справи повідомлялися належним чином за місцем реєстрації проживання та через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, з відзивом (запереченням) на позов до суду не зверталися, тому суд ухвалив провести по справі заочний розгляд відповідно до ст. 280 ЦПК України. Третя особа в судове засідання представника не направила, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, направили до суду заяву, в якій просили розгляд справи проводити у відсутності представника Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради за наявними матеріалами в справі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та надавши їм належну правову оцінку, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, судом встановлено, що позивач [PERSON] є користувачем квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією ордера №147 від 10.09.1979 року. З витягу з реєстру Білоцерківської міської територіальної громади від 25.08.2023 року за №15.2-03/16970 вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані 5 осіб: [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації 20.09.1979 року; [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації 20.09.1979 року; [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації 08.10.2008 року; [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації 29.10.2008 року; [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації 08.10.2008 року. [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] - не проживають за місцем реєстрації з 2017 року, а [PERSON] - не проживає за місцем реєстрації з 2022 року, що підтверджується актом №99/4 від 22.06.2017 року та актом №109 про фактично проживаючих осіб від 23.08.2023 року виданих начальником КП БМР ЖЕК №1 Ящуком О.І. При вирішенні справи суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 129 ЖК України встановлено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Пунктом 69 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов і надання їм жилих приміщень в Українській РСР від 11.12.1984 N 470, які діють і нині (зі змінами) передбачено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер - правовстановлюючий документ індивідуального характеру, що видається виконавчим органом місцевої ради, до компетенції якого входить прийняття рішення про надання житла та видача документа, який є єдиною правовою підставою на вселення громадянина особисто або з його сім`єю у жиле приміщення. Тобто, за змістом статті 58 ЖК України єдиною підставою для вселення в жиле приміщення є ордер, який у будинках державного та громадського фонду видається на підставі рішення виконавчого комітету органу місцевого самоврядування на вільне жиле приміщення. Користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється за договором найму жилого приміщення, який укладається на підставі ордера на жиле приміщення (стаття 61 ЖК України). Правовідносини, що виникають у зв`язку з наймом житла регулюється Житловим кодексом та іншими актами житлового законодавства (ч.1 ст.3 ЖК України). Главою 4 ЖК України не передбачено можливості визнати особу, яка користується житловим приміщенням у гуртожитку, такою, що втратила право користування зазначеним приміщенням. Але оскільки правовий режим гуртожитків, житлові приміщення яких підлягають приватизації, прирівняно до правового режиму житлових приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду, то на мешканців таких гуртожитків у разі їх тимчасової відсутності поширюються вимоги статей 71, 72 ЖК України. За ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Згідно зі ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. В Листі Верховного Суду України від 26.05.2001 року «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ /Житлове право/» передбачено, якщо тимчасова відсутність особи перевищила шість місяців, члени сім`ї, навіть колишні, а також наймодавець, мають право звернутись із позовом про визнання її такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). На підставі викладеного, враховуючи встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення та можливо визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартири за адресою: [ADDRESS] , оскільки відповідачі відсутні за місцем реєстрації понад шість місяців, добровільно залишили житло, не сплачують за комунальні послуги, не несуть витрат по утриманню житла, що дає підстави зробити висновок про втрату відповідачами інтересу до вказаного житла, а реєстрація відповідачів порушує право позивача на володіння майном. Доказів того, що відповідачам чинилися перешкоди в користуванні спірним житловим приміщенням, суду не надано, а тому суд вважає за можливе визнати відповідачів такими, що втратили право на користування зазначеним житлом. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Звертаючись до суду з позовною заявою, позивачем було сплачено судовий збір в сумі 1211,20 грн. На підставі ст.ст. 133, 141 ЦПК України з відповідачів належить стягнути на користь позивача судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Outcome: approved