Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом, в якому просить визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивач [PERSON] зареєстрована та проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS] , разом з дітьми: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Також за вказаною адресою зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які більше трьох років не проживають за вказаною адресою, мають інше місце фактичного проживання. Відповідачі участі в утриманні майна та оплаті комунальних послуг не беруть, заборгованість з оплати комунальних послуг не погашають. Крім того, наявність інших зареєстрованих осіб у житловому приміщенні перешкоджає позивачеві здійснити його приватизацію. На підставі викладеного просить позов задовольнити та визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , та зобов`язати Дніпровську районну у місті Києві державну адміністрацію зняти відповідачів з реєстраційного обліку. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 05 березня 2024 року відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 02 квітня 2024 року на 14-00 год. 25 березня 2024 року третя особа - Дніпровська районна у місті Києві державна адміністрація, подала письмові пояснення по справі, проти задоволення позовних вимог в частині зобов`язання Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації зняти з реєстраційного обліку [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , заперечувала з посиланням на підпункт 2 пункту 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265. Вважає, що позовна вимога про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, є достатньою для вирішення питання про зняття таких осіб з реєстраційного обліку на підставі рішення суду, що набрало законної сили. 02 квітня 2024 року у підготовче засідання відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не з`явилися. Відповідач [PERSON] надала інформацію стосовно фактичного місця проживання відповідачів, отримала копію ухвали про відкриття провадження та копію позовної заяви з додатками. Через відповідача [PERSON] судом передано копію ухвали про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви з додатками для відповідачів [PERSON] , [PERSON] . Протокольною ухвалою підготовче засідання відкладено на 01 травня 2024 року. 05 квітня 2024 року відповідач [PERSON] подала відзив на позовну заяву, просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Повідомила, що фактично проживає за іншою адресою разом з [PERSON] , яка є її матір`ю, у зв`язку із постійними конфліктними ситуаціями та територіальною віддаленістю від місця її роботи. [PERSON] також проживає за іншою адресою, зміна місця проживання викликана принизливим ставленням позивача та провокаціями конфліктних ситуацій. Вважає, що звернення позивача із цим позовом обумовлено її бажанням здійснити приватизацію квартири за адресою: [ADDRESS] . 08 квітня 2024 року [PERSON] подала інформацію про фактичне місце проживання відповідача [PERSON] 16 квітня 2024 року відповідач [PERSON] подав заяву про визнання позову. 17 квітня 2024 року відповідач [PERSON] подала відповідь на відзив на позовну заяву, у якому зазначила, що відповідачі добровільно залишили зареєстроване місце проживання, фактично проживають за іншими адресами, комунальні послуги у спірній квартирі не сплачують, існує заборгованість. [PERSON] на праві власності належить житловий будинок у с. Зазим`я Броварського району Київської області, де вона фактично проживає з [PERSON] , а [PERSON] проти задоволення її позовних вимог не заперечує. 01 травня 2024 року у підготовчому засіданні відповідач [PERSON] отримала відповідь на відзив для себе та для передачі відповідачам [PERSON] , [PERSON] . Протокольною ухвалою у підготовчому засіданні оголошено перерву до 28 травня 2024 року. 06 травня 2024 року відповідач [PERSON] подала відзив на позовну заяву (заперечення на відповідь на відзив). Виклала заперечення проти тверджень позивача, вказала, що заборгованість з оплати комунальних послуг сформувалася після переселення відповідачів. При цьому, [PERSON] належить лише частка в розмірі від будинку в селі Зазим`я, про який зазначає позивач. Таке житло територіально віддалене від місця її роботи, вона вимушена витрачати багато часу на щоденні поїздки, водночас, проживаючи у спірній квартирі, таких незручностей не мала. Її переселення було вимушеним, це стосується й інших відповідачів. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 28 травня 2024 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду на 10 липня 2024 року на 12-00 год. У судовому засіданні 10 липня 2024 року оголошено перерву до 24 липня 2024 року до 12-00 год. у зв`язку із нестабільним інтернет-з`єднанням, що перешкоджає здійсненню фіксації судового засідання. У судовому засіданні 24 липня 2024 року позивач [PERSON] підтвердила, що квартира за адресою: [ADDRESS] , не приватизована, наймачем є відповідач [PERSON] . Копії ордеру до матеріалів справи не долучала. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялася належним чином. Правом на подання відзиву не скористалася. Ухвалу про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви з додатками отримала 02 квітня 2024 року, що підтверджується розпискою, що міститься в матеріалах справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Правом на подання відзиву не скористався. Ухвалу про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви з додатками отримав 02 квітня 2024 року, що підтверджується розпискою, що міститься в матеріалах справи. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнав, просив їх задовольнити. Крім того, зазначив, що є основним наймачем спірної квартири. Третя особа - Дніпровська районна у місті Києві державна адміністрація, представника у судове засідання не направила, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялася належним чином. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивачів, оцінивши надані позивачами докази, суд приходить до таких висновків. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що згідно паспорту громадянина України серії [NUMBER] , [PERSON] зареєстрована у квартирі [ADDRESS] . Відповідно до відповіді є Єдиного державного демографічного реєстру від 26 лютого 2024 року № 463012, [PERSON] , [INFO] , з 25 лютого 1980 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Із відповіді є Єдиного державного демографічного реєстру від 26 лютого 2024 року № 463012 встановлено, що [PERSON] , [INFO] , з 14 лютого 2006 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Згідно з інформацією з Електронного реєстру територіальної громади міста Києва «ГІОЦ/КМДА» про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи, [PERSON] , [INFO] , з 30 жовтня 1975 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до інформації з Електронного реєстру територіальної громади міста Києва «ГІОЦ/КМДА» про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи, [PERSON] , [INFO] , з 29 червня 1972 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . З Акту від 16 січня 2024 року, підписаного [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які є мешканцями квартир [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , встановлено, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , зареєстровані та фактично проживають за адресою: [ADDRESS] . Окрім цього, в акті зазначено, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , зареєстровані та не проживають за адресою: [ADDRESS] . Згідно технічного паспорту від 24 січня 2024 року квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 43,9 кв. м, житловою площею 28,8 кв. м, складається із двох житлових кімнат (13,7 кв. м та 15,1 кв. м). Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до положень статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно із частиною першою статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до положень частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За змістом частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно із статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Крім того, згідно пункту 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 року № 265 (далі - Порядок) зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі: 1)заяви про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), поданої особою або її законним представником (представником) за формою згідно з додатком 5; 2)рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (у такому випадку адміністративний збір не сплачується); 3)свідоцтва про смерть або відомостей про державну реєстрацію смерті з Державного реєстру актів цивільного стану. У таких випадках датою зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання особи є дата видачі свідоцтва про смерть або дата здійснення актового запису про смерть особи; 4)повідомлення територіального органу або підрозділу ДМС із зазначенням відповідних реквізитів паспортного документа померлої особи або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; 5)заяви власника житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) за формою. Згідно пункту 61 Порядку у разі звернення до органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) разом із заявою власника житла про зняття особи (осіб) із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) власник житла подає: 1)документ, що посвідчує особу (у разі особистого звернення); 2)документ, що підтверджує право власності на житло, в якому задекларовано/зареєстровано місце проживання (перебування) особи (осіб), що знімається. У пункті 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК України), то власник на підставі статті 391 ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР). Згідно із постановою Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК України, статті 3 і 4 ЦПК України). В роз`ясненнях, викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» зазначено, що суди мають звертати особливу увагу, зокрема, на те, що у позовній заяві повинні не лише міститися позовні вимоги, а й бути викладені обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і зазначені докази, що підтверджують кожну обставину. Судом встановлено, що у матеріалах справи відсутні будь-які документи, які б посвідчували право позивача розпоряджатися квартирою за адресою: [ADDRESS] , як власника такого майна. Тобто, у матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження права власності [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS] . При цьому, у судовому засіданні [PERSON] сама підтвердила, що право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , не зареєстровано, квартира не приватизована, тобто відноситься до громадського житлового фонду. Враховуючи суб`єкти даних правовідносин та правові підстави позову, під час розгляду вказаного спору підлягають застосуванню положення ЖК Української РСР. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно зі статтею 58 ЖК Української РСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Згідно із статтею 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Одна з особливостей найму житла полягає, зокрема, у тому, що наймач має право тимчасового володіння (detentio) ним. Право володіння (possessio) житлом залишається в його власника, який не втрачає це право навіть тоді, коли інша особа використовує таке майно протиправно. Статтею 63 ЖК України передбачено, що предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. При цьому, відповідно до частин першої, другої статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Стаття 71 ЖК Української РСР установлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. Так, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Отже, саме на позивача закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад строки встановлені статтею 71 ЖК Української РСР у жилому приміщенні без поважних причин. Згідно зі статті 107 ЖК Української РСР у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Відповідно до частини другої статті 824 ЦК України у разі смерті наймача або вибуття його з житла наймачами можуть стати усі інші повнолітні особи, які постійно проживали з колишнім наймачем, або, за погодженням з наймодавцем, одна або кілька із цих осіб. У цьому разі договір найму житла залишається чинним на попередніх умовах. Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були. Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Також такий стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц. Відповідний підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN» ) ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». Позивач [PERSON] не надала доказів, що підтверджують, що ордер на користування квартирою за адресою: [ADDRESS] , видавався на її ім`я чи на ім`я одного із відповідачів або чи такий ордер видавався взагалі. Також, у матеріалах справи відсутні документи, які б підтверджували наявність родинних зв`язків між сторонами справи. Тобто, з наявних у справі документів неможливо встановити хто є наймачем квартири за адресою: [ADDRESS] , на якій правовій підставі позивач та відповідачі користуються вказаним житлом. До заяв по суті справи такі докази також не були долучені жодним із відповідачів. При цьому, вимоги про визнання позивача [PERSON] наймачем квартири за адресою: [ADDRESS] , також не було заявлено. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки стаття 81 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (стаття 43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. При розгляді справи принципи змагальності учасників процесу та рівності між собою є основоположними. Засада рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в частині першій статті 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного частиною першою статті 24 Основного Закону, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Слід зважати, що рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав. При цьому слід зважати, що рівність учасників процесу встановлюються не обмежено в конкретному судовому процесі, а стосовно всіх суб`єктів, які звернулися до суду за захистом своїх прав. Рівність має забезпечуватися навіть в окремих непов`язаних судових провадженнях. Європейський суд з прав людини приділяє особливу увагу дотриманню аналізованих принципів як невід`ємної складової права на справедливий суд, практичне застосування яких відбувається при дослідженні доказів та оскарженні невмотивованих рішень суду, коли влучні аргументи сторін судом просто проігноровані. Рішенням у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії» від 23 травня 1993 року ЄСПЛ вказав, що принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, а також, що вкрай важливо, відповісти на них (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії», заява №12952/87 від 23 травня 1993 року). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява №18390/91 від 09 грудня 1994 року). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Суомінен проти Фінляндії», заява від 01 липня 2003 року № 37801/97). У постанові Верховного Суду від 26 липня 2023 року у справі № 444/3738/21 вказано, якщо позов пред`явила особа, якій не належить право вимоги, суд повинен відкрити провадження, встановити дійсні обставини і, переконавшись у тому, що вимоги пред`явлено неналежним позивачем, відмовити у задоволенні позову. За таких обставин, враховуючи, що позивач [PERSON] не обґрунтувала своє право на звернення до суду з позовом про визнання відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позовних вимог про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням слід відмовити. Інші позовні вимоги у даній справі фактично є похідними, а тому у їх задоволенні також слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed