Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-06 00:00:00

У травні 2024 року [PERSON] в особі представника адвоката Апазіді К.Ю. шляхом формування документа в системі «Електронний суд» звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів, в якому просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини з усіх видів доходу щомісяця, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи з 06.05.2024 року до досягнення дітьми повноліття. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 13 липня 2013 року зареєструвала шлюб з [PERSON] . Від шлюбу народилися спільні діти донька [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Спору з відповідачем про місце проживання дітей не має. Сімейне життя між позивачем та відповідачем поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Сторони втратили почуття любові та поваги один до одного. Таким чином, байдужість до життя та проблем кожного призвело до того, що подальше спільне проживання стало неможливим. Діти проживають разом із позивачем, перебувають повністю на її утриманні. Всі витрати пов`язані з утриманням дітей сплачує позивач самостійно. На утримання малолітніх дітей позивач постійно несе витрати на предмети побуту, підгузки, пральні порошки, одяг, взуття, іграшки, продукти харчування, піклується про здоров`я своїх дітей, їх моральний, фізичний, духовний стан, забезпечує здобуття дитиною освіти. У зв`язку з тим, що останнім часом відповідач не підтримує із позивачем та їх спільними дітьми ніяких відносин, на момент подачі цього позову позивачу не відомі достовірні відомості про те, де саме працює відповідач. Ухвалою суду від 17 травня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням сторін про судове засідання. Встановлено відповідачу 15-денний строк на подання відзиву на позовну заяву. У відзиві на позовну заяву [PERSON] в особі представника [PERSON] просив позовні вимоги задовольнити частково та стягнути аліменти у розмірі 1/12 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення від дня пред`явлення позову і до досягнення найстаршою дитиною повноліття, оскільки, на переконання відповідача, аліменти у такому розмірі, з урахуванням обов`язку обох батьків щодо утримання дітей, відповідають завданням Сімейного кодексу України, моральним засадам суспільства і таким фундаментальним засадам сімейного та цивільного права як справедливість і розумність. В обґрунтування заперечень проти позову відповідач зазначив, що у 2022 році, ще до широкомасштабного вторгнення російських військ на територію України відповідач та позивачка разом з дітьми виїхали за кордон, де у сторін по справі народилася менша донька. Після того, як позивачка та відповідач разом з дітьми переїхали з США до Португалії відповідач орендував для родини житло та утримував дружину та дітей. В листопаді 2022 року позивачка разом з дітьми заїжджала на територію України та виїжджала назад до відповідача у Португалію. При цьому, у листопаді 2023 року позивачка разом з дітьми виїхала з Португалії на територію України, де перебуває наразі. Через роздільність проживання та низку інших причин відносини між сторонами по справі розладились, у зв`язку із чим позивачкою до Дзержинського районного суду м. Харкова було подано позов про розірвання шлюбу. Відповідач зазначає, що позивачкою до матеріалів позову не долучено жодних доказів на підтвердження того, що малолітні діти народження проживають разом з нею та перебувають на її утриманні. Неспроможними є доводи представника позивача у позовній заяві про те, що остання самостійно несе витрати пов`язані з утриманням дітей, оскільки остання не працевлаштована, у зв`язку із чим не отримує дохід. В матеріалах справи відсутні докази здійснення витрат на придбання предметів побуту, підгузків, пральних порошків, одягу, взуття, іграшок, продуктів харчування та інше не заслуговують на увагу, зокрема матеріали позову не містять жодного платіжного документа, який підтверджує факт понесення позивачкою будь-яких витрат на утримання дітей. Відповідач зазначає, що сторонами не досягнуто згоди про добровільну сплату аліментів, оскільки на підставі листування в мобільному застосунку, він дійшов висновку, що позивачка не за призначенням використовує кошти, які відповідач надає на утримання дітей, а саме більш ніж 47 000,00 грн позивачка витратила не за цільовим призначенням не на утримання дітей, а на власні особисті потреби. Так, зокрема позивач, яка не працевлаштована, та увесь свій вільний час має проводити з дітьми, використовує послуги няні, хоча не надає доказів понесення таких витрат. На підставі цього ж листування відповідач вважає, що позивач витрачає на сплату житлово-комунальних послуг більше, ніж це передбачено підзаконним нормативно-правовим актом. Відповідач зазначає, що позивач у 2024 році завершила навчання в Академії праці, соціальних відносин і туризму, а в 2023 році завершила навчання в Українському інституті когнітивно-поведінкової терапії, які не передбачають навчання за бюджетні кошти, а отже у сторони відповідача є підозри, що позивачка у тому числі використовує для сплати вартості навчання кошти, які відповідач надає на утримання дітей. Відповідач, системно аналізуючи листування з позивачем, вважає, що остання маніпулюючи дітьми фактично вимагає кошти з відповідача, які в подальшому використовує на власний розсуд та на особисті потреби свої та матері. Загальний дохід [PERSON] за період з 01 січня 2023 року по 01 січня 2024 року складає 2946572,60 грн. Відтак середньомісячний дохід Відповідача за вказаний період становив 245547,72 грн. Тобто 1/3 частина від вказаного доходу становить 81849,24 грн, що більше ніж у чотирнадцять разів перевищує розмір аліментів на двох дітей, рекомендований законом, а саме: 5759,00 грн, а відтак, на думку відповідача, високий рівень матеріальної забезпеченості відповідача покладає на позивачку обов`язок доказування необхідності сплати заявленого розміру аліментів для забезпечення гармонійного розвитку дітей. Належних та достатніх обґрунтувань потреб дітей в одержанні від батька коштів у заявленому розмірі позивачем не наведено і жодних доказів на підтвердження вказаної обставини не надано. Відповідач не заперечує свого обов`язку з утримання дітей, однак, не погоджується із заявленим позивачкою розміром аліментів у розмірі 1/3 частини та з урахуванням вищевикладених обставин просить визначити розмір аліментів на утримання дітей у розмірі 1/12 частин його доходу, що більше ніж в три рази перевищує рекомендований розмір аліментів на двох дітей. При цьому, при сплаті відповідачем аліментів у визнаному ним розмірі, що у грошовому виразі складає 20 462,31 грн, і такої ж участі позивачки в утриманні дітей, матеріальні потреби дітей сторін будуть задоволені в розмірі 40924,62 грн, що цілком достатньо для їх утримання, при тому, що діти є здоровими і не мають особливих потреб. У відповіді на відзив на позовну заяву, сформованим у системі «Електронний суд» [PERSON] в особі представника [PERSON] просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Зазначила, що малолітні діти проживають разом позивачем та перебувають на її утриманні, спору про місце проживання дітей між сторонами немає. Вказана обставина не заперечується та підтверджується самим відповідачем, адже характер та зміст листування позивача та відповідача, свідчить про те, що відповідач обізнаний про те, що його діти проживають з позивачем, жодних сумнівів з цього приводу у нього не виникає, проти проживання дітей з позивачем він не заперечує. Більш того, періодичне надання відповідачем коштів позивачу на утримання дітей, є додатковим доказом проживання дітей разом з позивачем. Крім того, сам зміст відзиву на позов також свідчить про те, що діти проживають разом з матір`ю. Щодо проживання разом з дітьми у передмісті Харкова, позивач зазначила, що власне поведінка відповідача та постійний психологічний тиск на позивача змусили її покинути Португалію та переїхати з дітьми до своїх батьків в Україну. Щодо розміру аліментів позивач зазначає, що батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Але це не свідчить про рівність сум коштів на утримання дітей. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними та чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховуються судом при визначенні розміру стягуваних аліментів з доходу. Відповідач є працездатним, працює та має високий і стабільний дохід, є здоровим, на його утриманні немає інших неповнолітніх дітей та непрацездатних членів сім`ї. Щодо решти доводів відповідача, викладених у відзиві, позивач зазначила, що вони ґрунтуються на припущеннях всупереч вимогам ч. 6 ст. 81 ЦПК України, та не підтверджені прямими та достовірними доказами. Виходячи з викладеного, позивач вважає, що вимоги про стягнення з відповідача аліментів на двох неповнолітніх дітей у заявленому позивачем розмірі є обґрунтованими та підлягають задоволенню. [PERSON] в особі представника [PERSON] , шляхом формування документа в системі «Електронний суд», подав заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, в якому просив суд стягнути аліменти у розмірі 1/12 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення від дня пред`явлення позову і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Окрім зазначених у відзиві на позовну заяву доводів, відповідач зазначив, що сторона позивача намагається відвести суд від конкретного фактажу, що повинне містити доказування, а також використовує заміну понять, тобто, відсутність спору про визначення місця проживання дітей не знімає та не заміняє обов`язку, в даному конкретному випадку - матері, довести реальне проживання дітей з нею. Відповідач зазначає, що позивач неналежно виконує своїх материнські обов`язки, що проявляється в тому, що вона переїхала разом з дітьми в Харківську область, де постійно відбуваються обстріли та ситуація наразі є вкрай напруженою. Сам по собі, переїзд з дітьми до передмістя Харкова, залишення дітей зі сторонніми людьми це і є підтвердженням неналежного виховання доньок та халатного ставлення до своїх материнських обов`язків. Відповідач зазначає, що позивач веде активне соціальне життя, закінчила навчальні заклади, а відтак відкритим є питання про місцезнаходження дітей в цей час. Щодо розміру аліментів, відповідач зазначив, що розмір аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. Заявляючи вимогу про стягнення 1/3 частини доходу відповідача, що складає понад 81000 грн, позивачка фактично хоче покласти обов`язок по утриманню дітей виключно на відповідача, ігноруючи наявність у матері тотожного обов`язку по утриманню дітей. Ухвалою суду від 07 серпня 2024 року відмовлено [PERSON] у задоволенні заяви про виклик та допит як свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , оскільки показання цих свідків завідомо не стосуються предмету спору у цій справі, та жодним чином не можуть підтвердити або спростувати обов`язок батьків з утримання дітей до досягнення ними повноліття. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила задовольнити з підстав, викладених у позові та відповіді на відзив. Представник відповідача [PERSON] просила позовні вимоги задовольнити частково та, враховуючи доводи сторони відповідача, викладені у відзиві та запереченні, стягнути з відповідача на користь позивача аліменти у розмірі 1/12 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення від дня пред`явлення позову і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що 13.07.2013 між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, зареєстрований Виконавчим комітетом Бабаївської селищної ради Харківського району Харківської області, про що 13.07.2023 зроблено актовий запис № 29, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народилася дочка [PERSON] , про що 07.07.2015 року Виконавчим комітетом Бабаївської селищної ради Харківського району Харківської області, зроблено актовий запис № 43, що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Також [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження живого Відділу реєстрації актів цивільного стану Департаменту охорони здоров`я штату Меріленд, справа № 2022-00-36674, з перекладом здійсненим [PERSON] , посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кравченком С.В. 29 квітня 2024 року, номер в реєстрі 1830, 1831. Відповідно до Витягу з Реєстру територіальної громади від 18 грудня 2023 року, згідно відомостей Височанської територіальної громади, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 30 серпня 2015 року. Як зазначає позивач та не спростовано відповідачем діти [PERSON] та [PERSON] проживають разом з матір`ю за вказаною адресою. Відповідно до відповіді ГУ ДПС у Харківській області від 27.05.2024 №25058/6/20-40-12-03-11 сукупний розмірі доходу [PERSON] за період з 01 січня 2023 року по 01 січня 2024 року складає 2946572,60 грн. Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У частині 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частин 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини, Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом частини 2 статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Відповідно до частини 3 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною 1 статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно зі ст. 141 СК України мати, батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дітей не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дітей. Згідно зі ч. 2, 3 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Також необхідно зауважити, що відповідно до положень статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» (на час звернення з позовом 07 травня 2024 року) встановлено з 1 січня 2024 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць: на дітей до 6 років - 2 563,00 грн; на дітей від 6 до 18 років - 3196,00 грн. Таким чином, державою щорічно встановлюється прожитковий мінімум для основних соціальних і демографічних груп населення для загальної оцінки рівня життя в Україні. Зважаючи на щорічне зростання прожиткового мінімуму, не потребує доведення той факт, що вартість життя щорічно зростає, що впливає на матеріальний стан позивача. Зазначені положення передбачають мінімальний розмір аліментів на одну дитину відповідного віку, в той час як максимальний розмір аліментів закон не встановлює. Останній буде визначатися судом у кожному конкретному випадку, враховуючи як потреби самої дитини, так і можливості платника аліментів - матері або батька дитини. У § 54 рішення ЄСПЛ від 7 грудня 2006 року № 31111/04 у справі "Хант проти України" зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі "Олсон проти Швеції" (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13 у справі "М.С. проти України" йдеться про визначення "інтересів дитини", їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Відповідно до положень статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй «Про права дитини», яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання та, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Суд виходить з принципу захисту інтересів дітей, забезпечення одержання ними коштів, необхідних для їхньої життєдіяльності, збереження того рівня життя, який вони б мали тоді, коли утримувались обома батьками, оскільки визначення розміру аліментів якраз і забезпечить надійний захист інтересів дітей та отримання ними надійного стабільного матеріального утримання з боку батька. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Згідно з ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 3 статті 183 ЦПК України передбачено, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Таким чином, у ч. 3 ст. 183 СК України, хоча і обмежуючи розмір аліментів десятьма прожитковими мінімумами на дитину відповідного віку, законодавець закріпив загальний підхід до визначення частка заробітку (доходу) платника аліментів, а саме 1/3 частка заробітку (доходу) платника аліментів на утримання двох дітей. У зв`язку з викладеним, суд вважає, що для стягнення аліментів у розмірі, меншому, ніж це передбачено ч. 3 ст. 183 СК України, повинні існувати поважні та непереборні обставини, які позбавляють платника аліментів об`єктивної можливості сплачувати аліменти у такому розмірі, та які відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України враховуються при визначенні розміру аліментів. З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] є особою працездатного віку, в матеріалах справи відсутні докази щодо стану його здоров`я, відповідач отримує стабільний достатній дохід, не має на утриманні інших осіб, яких відповідно до закону зобов`язаний утримувати, а тому має об`єктивну можливість та зобов`язаний сплачувати аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частки від доходу. Інші обставини, які свідчать про неможливість відповідачем сплачувати аліменти у розмірі 1/3 частки від доходу, стороною відповідача не доведено. На переконання суду, не може бути визнано обставиною, яка має істотне значення, тобто підставою для відходу від загального правила та обставина, що відповідач має високий рівень доходу, оскільки такий підхід не відповідатиме якнайкращим інтересам дитини, буде порушувати баланс інтересів дітей на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, та майнових інтересів батька. Суд наголошує, що відповідно до ч. 1 ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини, а відтак визначаючи аліменти у розмірі, меншому за 1/3 частки доходу платника аліментів, який в силу об`єктивних обставин має можливість та зобов`язаний їх сплачувати, суд безпідставно обмежить права дітей на належні їм аліментні платежі, що в кінцевому результаті призведе порушення права до рівень життя, достатній для їх фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Суд відхиляє доводи відповідача про те, що позивачем не надано доказів проживання дітей разом з нею та перебування дітей на її утриманні, оскільки як зазначає позивач і не спростовано відповідачем, діти проживають разом з позивачкою у будинку, співвласником якого є позивач. Нормами Сімейного кодексу України закріплено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (ч. 1 ст. 160 СК України). Згідно з ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Судом встановлено, що між сторонами відсутній спір щодо визначення місця проживання дітей. Водночас, з матеріалів справи вбачається, що діти з батьком не проживають і ця обставина не підлягає доказуванню, оскільки визнається сторонами. Враховуючи, що відповідачем, який разом з дітьми не проживає, не доведено, що дітей за рішенням органу опіки та піклування було передано іншим особам або прийнято рішення про відібрання дітей у матері, а також не доведено, що позивачку позбавлено батьківських прав щодо дітей, що унеможливлює їх спільне проживання, тому суд дійшов висновку, що позивачем доведено, а відповідачем не спростовано, що діти проживають разом з матір`ю. Щодо доводів відповідача про нецільове використання позивачем аліментних платежів, зокрема щодо проходження оплатного навчання, придбання автомобіля тощо, суд зазначає, що вони всупереч вимогам ч. 6 ст. 81 ЦПК України ґрунтуються на припущеннях. При цьому, суд вважає за необхідне роз`яснити сторонам, що згідно з ч. 1-2 ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Частиною 2 статті 186 СК України закріплено право платника аліментів у разі нецільового витрачання аліментів на звернення до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. Щодо доводів відповідача про рівність обов`язку обох батьків утримувати дітей, суд зазначає, що статтями 141 та 150 СК України закріплено рівність обов`язку батьків не тільки утримувати дітей, а й виховувати їх, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечувати здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Оскільки відповідач, який не проживає в Україні, а пріорі не може виконувати усі покладені на нього обов`язки батьківські обов`язки на одному рівні з позивачем, наслідком чого є самостійне виконання цих обов`язків позивачкою, тому суд критично ставиться до посилань відповідача про рівність обов`язку з утримання дітей. Крім того, суд зазначає, що вік молодшої дитини складає всього 2 роки, а тому потребує підвищеної уваги та догляду, що позбавляє матір можливості у повній мірі працювати та виконувати обов`язок з утримання дітей на рівні з батьком. Решта доводів та аргументів відповідача очевидно не відносяться до предмета спору, є явно необґрунтованим з огляду на законодавство, а тому не підлягають оцінці судом відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 265 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Враховуючи викладене, виходячи із принципів забезпечення якнайкращих інтересів дитини, справедливості, співмірності та верховенства права, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання двох дітей у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 07 травня 2024 року та до досягнення старшою дитиною повноліття. Суд роз`яснює сторонам, що вони не позбавлені можливості у майбутньому звернутися до суду з позовом про зменшення або збільшення розміру аліментів, за наявності обставин, передбачених ст. 192 СК України. Згідно з п. 1 ч. 1 ст.\~430\~ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. На підставі ч. 6 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 968,96 грн.

Outcome: approved