Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про захист прав позивача, в обґрунтування зазначивши наступне. 18 лютого 2020 року між нею, [PERSON] , та ФОП [PERSON] укладено договір про надання консультаційних послуг № 18-02-20 по проходженню імміграційного процесу та отримання статусу «Постійний мешканець Канади». Таким чином, між сторонами виникли відносини договору про надання послуг, які врегульовані ст. 901 ЦК України і в силу яких одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. За договором № 18-02-20 від 18 лютого 2020 року про надання консультаційних послуг по проходженню імміграційного процесу та отримання статусу «Постійний мешканець Канади» відповідач зобов`язалася виконати умови договору, а вона сплатила 1900 Євро (умовних одиниць), тобто виконала умови договору у повному обсязі. Оскільки гривня, як грошова одиниця України (національна валюта) є законним платіжним засобом в Україні, тому й ціна у договорі зазначається у гривнях. При визначенні ціни у договорі слід враховувати положення ч. 2 ст. 524 ЦК України про те, що сторони можуть визначати грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Отже, сторонам надано право визначати грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Станом на 12 листопада 2021 року умови договору з боку відповідача не виконані. [PERSON] повинна повернути їй залишок коштів в розмірі 1900 Євро, які до цього часу не повертає і від зустрічей відмовляється. У відповідності до вимог законодавства, 23.06.2021 нею направлено відповідачу письмову претензію, на яку відповіді вона не отримала. Проте, з офіційних джерел їй стало відомо, що 15.09.2020 ФОП [PERSON] припинила свою діяльність. Однак припинення підприємницької діяльності ФОП не впливає на її цивільну правоздатність і не звільняє таку особу від обов`язку нести відповідальність за неналежне виконання зобов`язань, передбачених договором та/або законом, та не тягне за собою юридичних наслідків, подібних до тих, які настають при ліквідації юридичної особи. Вважає, що відповідач своїми діями порушила її права як споживача, в односторонньому порядку порушивши істотні умови договору, а саме невиконання взятих на себе зобов`язань, відповідно до п. 1.1. Договору, у зв`язку з чим звернулася до суду за захистом своїх прав. Просить суд розірвати договір про надання консультаційних послуг № 18-02-20 по проходженню імміграційного процесу та отримання статусу «Постійний мешканець Канади» від 18 лютого 2020 року, укладений між [PERSON] та ФОП [PERSON] . Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду в розмірі 1900 Євро та стягнути на користь держави судові витрати в розмірі 992,40 грн. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, на адресу суду подала письмову заяву, у якій просить суд розгляд справи проводити у її відсутність, позовні вимоги підтримує та просить суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, на адресу суду подала письмову заяву, у якій просить суд розгляд справи проводити у її відсутність, позовні вимоги не визнає та заперечує проти їх задоволення. Представник відповідача [PERSON] направив до суду письмові пояснення, зазначивши про те, що дійсно договір про надання консультаційних послуг № 18-02-20 по проходженню імміграційного процесу та отримання статусу «Постійний мешканець Канади» з позивачем [PERSON] та ФОП [PERSON] був укладений 18 лютого 2020 року. Позивач стверджує, що за вказаним договором вона сплатила 1900 Євро, тобто виконала умови договору у повному обсязі. До позову позивач додала претензію, у якій уже вказує, що вона нібито сплатила 2500 умовних одиниць, а не 1900 Євро і про які умовні одиниці йдеться - не зрозуміло. У претензії висловила намір повернути кошти, однак подальші наміри щодо виконання укладеного договору не висловила. Позивач вказала, що якщо їй кошти повернуті не будуть, вона звернеться до суду з вимогою розірвання такого договору, при цьому жодного документу, який би свідчив про здійснення оплати послуг згідно договору, не надала. Під час надання позивачу детальної консультації ще до підписання договору, позивач була детально проконсультована відповідачем стосовно наявних програм імміграції уряду Канади. Під час надання багатогодинної консультації використовувалась інфографіка для наочного пояснення позивачу всіх деталей кожної із програм, а саме: переваги і недоліки, витрати часу і коштів (в тому числі на урядові збори), а також кваліфікаційні вимоги кожної із програм. Позивач погодилася на програму, яка передбачає підтвердження нею рівня володіння англійської мови по відповідній сертифікації на рівні 6 балів. Необхідність надання цього документу було погоджено сторонами і позивач власноруч підписувалася на листку інфографіки, що є додатком до позовної заяви. У відповідності до п. 2.2.1. договору, позивач зобов`язаний був надати всі необхідні документи, основним серед яких є сертифікат IELTS про підтвердження рівня знання англійської мови. Такий документ є обов`язковою вимогою Імміграційної служби Канади, але відповідачу позивачем так і не був наданий. Позивач після підписання договору переїхала в іншу країну на проживання та не планує брати участь у програмі імміграції в Канаду. Крім того, як додаток до позовної заяви позивачем було надано документ про стажування в Данії строком на 12 місяців, що свідчить про те, що позивач не мала наміру іммігрувати до Канади, тобто фактично підтвердила, що не має наміру виконувати умови договору. Згідно до умов договору, у випадку дострокового розірвання договору з ініціативи клієнта, всі сплачені ним кошти не підлягають поверненню, і клієнт зобов`язаний оплатити повну вартість послуг, вказану у цьому договорі. За вказаних обставин, вважає позов необґрунтованим та безпідставним. Суд, врахувавши позицію позивача, відповідача та представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст.2 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно частин 1-3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви , а відповідач - разом з поданням відзиву. Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в зв`язку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами по справі не подавалися. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Кожній стороні у справі надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В ході розгляду справи судом встановлено, що згідно договору про надання консультаційних послуг № 18-02-20 по проходженню імміграційного процесу і отримання статусу «Постійний мешканець Канади», укладеного між ФОП [PERSON] - консультантом, та [PERSON] - клієнтом, клієнт доручає, а консультант приймає на себе зобов`язання надати клієнту консультаційні та інформаційні послуги по програмі «Незалежна імміграція в Канаду». Сторони підписавши вказаний договір визнали свої обов`язки по договору, погодили вартість робіт і порядок оплати послуг та строк дії договору. Крім того, договором сторонами погоджені додаткові умови щодо ризиків невиконання умов програми імміграції клієнтом. Частиною 1 ст. 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін та погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. У відповідності до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладений, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно цієї ж статті договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Відповідно до статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до статті 906 ЦК України виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 907 ЦК України договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом. Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини, які виникають між споживачами і виробниками, виконавцями, продавцями під час продажу товарів (виконанні робіт, наданні послуг), встановлює права споживачів на придбання товарів (робіт, послуг) належної якості та безпечних для життя і здоров`я, а також визначає механізм захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги. Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», послугою вважається діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Із пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.04.1996 р. «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» вбачається, що позовна заява про захист прав споживача повинна містити відомості, зокрема, про те, яке право споживача, передбачено Законом України «Про захист прав споживача», порушено; коли і в чому це виявилося; про способи захисту, які належить вжити суду. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У відповідності до вимог ст. 615 ЦК України у разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Відповідно до ч. 3 ст. 651 ЦК України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. У своєму позові позивач зазначає про те, що на її думку відповідачем порушено її права як споживача, а саме порушено п. 1.1. Договору, тобто його істотні умови та не виконано взятих на себе зобов`язань. Згідно п. 1.1. оскаржуваного договору клієнт [PERSON] доручає, а консультант ФОП [PERSON] приймає на себе зобов`язання надати клієнту консультаційні та інформаційні послуги по програмі «Незалежна імміграція до Канади». При цьому, розділом 2 договору визначено, в тому числі і обов`язки клієнта, тобто позивача у справі. Згідно претензії, направленої позивачем до ФОП [PERSON] 22 листопада 2021 року, [PERSON] вимагає від ФОП [PERSON] в семиденний строк повернути грошові коти у розмірі 1900 умовних одиниць (при цьому не зазначаючи, яких саме умовних одиниць) та зазначає про те, що в разі невиконання претензії, вона вимушена буде звернутися до суду з позовом про розірвання договору. У претензії позивач також зазначає про те, що за договором № 18-02-20 від 18 лютого 2020 року про надання консультаційних послуг по проходженню імміграційного процесу та отримання статусу «Постійний мешканець Канади» вона сплатила 2500 умовних одиниць, знову ж таки без визначення яких саме, і вказує, що ФОП [PERSON] не виконала умови договору. Крім вказаних вище письмових доказів, позивачем додано до матеріалів позовної заяви лише підтвердження направлення до Уманьворк рекомендованого листа - фіскальний чек, датований 23.06.2021 та витяг з Єдиного державного реєстру осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця [PERSON] . Тобто, із матеріалів справи незрозуміло не тільки, які саме порушення умов оскаржуваного договору, були допущені ФОП [PERSON] , але і нічим не підтверджено сплату нею 1900 умовних одиниць - Євро, чи 2500 умовних одиниць (згідно претензії). Також нічим не підтверджено, що така претензія була направлена, чи вручена відповідачу, оскільки дата фіскального чеку щодо направлення якогось рекомендованого листа до Уманьворк 23.06.2021, а сама претензія датована 22 листопада 2021 року. Зрозумілим є необхідність доведення відповідачем у справах такої категорії, безпідставності позову, але враховуючи, що вимоги позивача не підтверджені жодним належним та допустимим доказом, а надані докази містять суперечливі факти, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення. Як зазначено в п. 58 рішення ЄСПЛ по справі «Серявін та інші проти України», у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по цій справі, суд дійшов висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи позивача та відповідача, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття цього судового рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Оскільки суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову, а позивач звільнення від сплати судового збору на підставі ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», то судові витрати покладаються на рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed