Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-12 00:00:00

У січні 2024 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до ГУ ПФУ в Запорізькій області про стягнення на її користь в порядку спадкування за законом сум щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, що належали її матері, [PERSON] , яка померла [INFO] , у розмірі 742574,24 грн. (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 11.04.2024). В обґрунтування своїх вимог позивач послалась на таке. Позивач є донькою і єдиним спадкоємцем першої черги (законом) [PERSON] , судді апеляційного суду Запорізької області у відставці. Мати позивача після звільнення у відставку отримувала щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці (надалі грошове утримання). За життя [PERSON] двічі зверталась до Запорізького окружного адміністративного суду з позовами до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя та Головного управління Пенсійного фонду України про захист права на отримання грошового утримання відповідно до вимог чинного законодавства. Зокрема, Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду у справі № 280/1876/19 від 27.05.2019 позов [PERSON] було задоволено: зобов`язано Центральне об`єднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя здійснити [PERSON] перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 86% суддівської винагороди судді який працює на відповідній посаді, за заявою позивача від 16.01.2019 року та довідкою Апеляційного суду Запорізької області від 22.12.2018 року № 07-48/190 без обмеження його граничного розміру, з 04.12.2018 по 31.12.2018, та виплатити заборгованість за цей період з урахуванням раніше проведених виплат; зобов`язано Центральне об`єднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя здійснити [PERSON] перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 86% суддівської винагороди судді який працює на відповідній посаді, за заявою позивача від 30.01.2019 року та довідкою Апеляційного суду Запорізької області від 30.01.2019 року № 17-48/44 без обмеження його граничного розміру, з 01.01.2019 по 31.01.2019, та виплатити заборгованість за цей період з урахуванням раніше проведених виплат. Вказане рішення суду набрало законної сили 20.09.2019, на виконання видано виконавчі листи, на його виконання ГУ ПФУ у Запорізькій області (яке є правонаступником Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя) нараховано заборгованість перед [PERSON] в розмірі 12044,35 грн. Крім того Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду у справі № 280/5378/20 від 30.10.2020 також було задоволено інший позов [PERSON] : зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області здійснити перерахунок та виплату [PERSON] щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці на підставі довідки №07-36/91 від 26 березня 2020 року, виданої Запорізьким апеляційним судом, починаючи з 19 лютого 2020 року і здійснити виплату заборгованості з урахуванням фактично сплачених сум та компенсації інфляційних втрат на час виплати сум перерахунку відповідно до вимог ст.2 Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. На вказане рішення ГУ ПФУ в Запорізькій області подало апеляційну скаргу, не сплативши судовий збір, у зв`язку з чим Третім апеляційним адміністративним судом вона була залишена без руху. [INFO] [PERSON] померла. Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 22.03.2021 апеляційна скарга ГУ ПФУ в Запорізькій області на рішення суду від 30.10.2020 у справі № 280/5378/20 було повернута апелянту, у зв`язку з чим вказане рішення набрало законної сили, на його виконання було видано виконавчі листи. Обидва рішення залишились не виконаними, оскільки за рішенням у справі № 280/1876/19 були донараховані суми грошового утримання [PERSON] , але не були виплачені, а за рішенням у справі 280/5378/20 ГУ ПФУ в Запорізькій області не здійснило відповідне донарахування і не виплатило донарахованих сум грошового утримання. Позивач прийняла спадщину після [PERSON] у встановленому законом порядку. У заміні стягувача у виконавчих листах, виданих на виконання обох вказаних вище рішень суду, позивачу було відмовлено з посиланням на те, що це питання має вирішуватись в порядку цивільного судочинства шляхом звернення з позовом про захист спадкових прав позивача. У зв`язку з цим позивач звернулась до суду за захистом своїх спадкових прав, що випливають з ст. 1227 ЦК України. Ухвалою від 08.01.2024 було відкрите провадження у справі, її розгляд визначений в порядку загального позовного провадження, учасниками справи встановлений строк для подання письмових заяв по суті спору та доказів на їх обґрунтування. 06.02.2024 від відповідача надійшов відзив на позов із запереченнями проти його задоволення, з посиланням на таке. На виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 27.05.2019 у справі № 280/1876/19, яке набуло законної сили відповідно до ухвали Третього апеляційного адміністративного суду від 20.09.2019 було видано два виконавчих листа. За одним виконавчим листом було здійснено перерахунок щомісячного довічного грошового утримання [PERSON] за період з 04.12.2018 по 31.12.2018. За результатами перерахунку донарахована сума у розмірі 12044,35 грн. За другим виконавчим листом здійснено перерахунок щомісячного довічного грошового утримання [PERSON] за період з 01.01.2019 по 31.01.2019. За результатами перерахунку донарахована сума у розмірі 3610,62 грн. Порядок виплати недоотриманого щомісячного довічного грошового утримання у зв`язку зі смертю судді у відставці, судді Конституційного Суду України, утримання надміру виплачених сум та відрахувань зі щомісячного довічного грошового утримання здійснюється у порядку, передбаченому Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058. Однак позивач не зверталась до відповідача із заявою про її виплату, свідоцтвом про право на спадщину за законом та іншими необхідним документами, отже позовні вимоги щодо стягнення грошових коштів у вигляді недоотриманої пенсії спадкодавцем [PERSON] пенсії (щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці) у розмірі 12044, 35, є передчасними. Також відповідач вказав, що позивач не надала свідоцтво про право на спадщину на грошове утримання, донараховане на підставі рішення суду у справі № 280/1876/19, і тому не набула права отримання цих виплат в порядку спадкування. Щодо вимог про стягнення сум грошового утримання на підставі рішення суду у справі № 280/5378/20 відповідач зауважив, що [PERSON] померла до набрання законної сили рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 30.10.2020 по справі №280/5378/20, а отже не набула право за життя на перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці на підставі довідки № 07-36/91 від 26 03.2020, виданої Запорізьким апеляційним судом відповідно до вказаного рішення суду. На думку відповідача, обставини у справі №280/5378/20 вказують на те, що перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці на підставі довідки № 07-36/91 від 26.03.2020, виданої Запорізьким апеляційним судом є спірним у цій справі, та на момент смерті позивача вказані виплати ще їй не належали, та оспорювались у межах цього спору. Тобто, бажане щомісячне довічне грошове утримання у розмірі обчисленому на підставі довідки № 07-36/91 від 26.03.2020, виданої Запорізьким апеляційним судом, на час смерті позивачу не призначалось і не виплачувалось, що і слугувало підставою для його звернення до суду з цим позовом. Предметом спору у справі № 280/5378/20 є визнання протиправними дій та рішення, а також зобов`язання провести перерахунок та виплату довічного грошового утримання позивача, як судді у відставці з 19.02.2020 згідно довідки № 07-36/91 від 26.03.2020, виданої Запорізьким апеляційним судом з урахуванням фактично виплачених сум та компенсації інфляційних втрат на час виплати сум перерахунку відповідно до ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» і рішення суду першої інстанції не набрало законної сили, а тому право на ці кошти померла за життя не набула. Отже, спірні правовідносини стосовно перерахунку та виплати щомісячного довічного грошового утримання, призначеного судді у відставці [PERSON] є особистими і відносно них правонаступництво та спадкування недопустиме, оскільки вони пов`язані із певною особою і її статусом та відповідно не допускають правонаступництва на право на перерахунок щомісячного довічного грошового утримання, призначеного судді у відставці [PERSON] . На підтримку своєї позиції відповідач послався також на практику Верховного Суду щодо застосування норм матеріального права, а саме статей 1218, 1219, 1227 Цивільного кодексу України у подібних правовідносинах, викладеною, зокрема в ухвалах від 23 жовтня 2018 року у справі № 805/529/17-а, від 27 червня 2019 року у справі № 825/335/16, від 25 серпня 2020 року у справі № 820/2763/17, від 13 березня 2023 року у справі № 240/6719/21 та постановах від 30 жовтня 2018 року у справі № 522/19647/17, від 13 березня 2019 року у справі № 484/3648/16-а, від 20 грудня 2019 року у справі № 496/5894/15-а, від 29 квітня 2020 року у справі № 576/1388/17, від 20 січня 2021 року у справі №240/5485/18 від 29 квітня 2021 року у справі №826/17923/18, від 15 липня 2021 року у справі №2-а-2691/2009, від 15 листопада 2021 року у справі №340/5543/20 та від 5 травня 2022 року у справі № 520/10496/2020. 12.02.2024 представник позивача подала письмову відповідь на відзив з посиланням на таке. По-перше, той факт, що позивач не зверталась до відповідача за виплатою грошового утримання на підставі рішення суду у справі № 280/1876/19 в порядку ст. 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», не позбавляє позивача права на отримання цих грошових сум в порядку спадкування на підставі ст. 1227 ЦК України. По-друге, доводи відповідача щодо наслідків ухвалення судом рішення у справі № 280/5378/20 є помилковими через те, що на момент смерті [PERSON] судовий спір вже був розглянутий і лише тільки з формальних підстав рішення суду не набрало законної сили, оскільки ГУ ПФУ в Запорізькій області формально подало апеляційну скаргу без оплати судового збору. Отже, на думку представника позивача, [PERSON] набула права на виплати незалежно того, чи були такі суми їй попередньо нараховані та незалежно від набрання законної сили рішенням суду у справі №280/5378/20 на час її смерті. 11.04.2024 позивач через свого представника подала заяву про збільшення розміру позовних вимог, яка обґрунтована посиланням на таке. Як зазначив Відповідач у відзиві, на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 27.05.2019 у справі №280/1876/19, яке набуло законної сили відповідно до ухвали Третього апеляційного адміністративного суду від 20.09.2019 було видано два виконавчих листа. За одним виконавчим листом було здійснено перерахунок щомісячного довічного грошового утримання [PERSON] за період з 04.12.2018 по 31.12.2018. За результатами перерахунку донарахована сума у розмірі 12 044,35 грн. За другим виконавчим листом здійснено перерахунок щомісячного довічного грошового утримання [PERSON] за період з 01.01.2019 по 31.01.2019. За результатами перерахунку донарахована сума у розмірі 3610,62 грн. Отже, в цій частині позовні вимоги підлягають збільшенню на 3610, 62 грн. Крім того, позивачем було самостійно зроблений розрахунок позовних вимог щодо стягнення з відповідача невиплаченого [PERSON] щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці на підставі довідки №07-36/91 від 26 березня 2020 року, виданої Запорізьким апеляційним судом, за період з 19.02.2020 по 03.01.2021, (рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 30.10.2020 по справі № 280/5378/20), та визначено його розмір - 726919,27 грн. Відтак, загальна ціна позову після збільшення розміру позовних вимог становить 742574,24 грн. Ухвалою суду від 22.05.2024 підготовче провадження у справі було закрите, справу призначено до судового розгляду. 12.06.2024 від відповідача надійшли додаткові письмові пояснення по суті спору, де викладено таке. Жодним нормативно-правовим актом України позивачу та його представнику не надане право визначати, та самостійно розраховувати суми довічного грошового утримання судді у відставці, які залишились недоотриманими за померлою особою [PERSON] . Чинним законодавством України функції держави щодо нарахування (обчислення) пенсій, в тому числі і довічного грошового утримання судді у відставці, покладено саме на органи Пенсійного фонду України. При цьому потрібно зауважити, що представником позивача самостійно розрахована сума недоотриманого довічного грошового утримання померлої судді у відставці та не надано до суду жодних обґрунтувань правильності розрахунку недоотриманого довічного грошового утримання судді у відставці. Такі розрахунки є безпідставними та необґрунтованими, а, отже, не можуть бути визнаними судом, задоволення позову у цій частині не може свідчити про належний захист прав позивача та правомірність рішення. Також відповідач на полягав на тому, що предметом спору у справі № 280/5378/20 було визнання протиправними дій та рішення, а також зобов`язання провести перерахунок та виплату довічного грошового утримання позивача, як судді у відставці з 19.02.2020 згідно довідки № 07-36/91 від 26.03.2020, виданої Запорізьким апеляційним судом з урахуванням фактично виплачених сум та компенсації інфляційних втрат на час виплати сум перерахунку відповідно до ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» і рішення суду першої інстанції не набрало законної сили, а тому право на ці кошти померла за життя не набула. Крім того, відповідач вказував на те, що виплата довічного грошового утримання нерозривно пов`язана з конституційно визначеним статусом професійного судді, не є видом пенсії у розумінні законодавства, а відтак виплати щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці [PERSON] є особистими і відносно них правонаступництво та спадкування недопустиме, оскільки вони пов`язані із певною особою і її статусом та відповідно не допускають правонаступництва. Під час підготовчого провадження і судового розгляду представник позивача, адвокат Мазур О.С., позовні вимоги підтримала, пославшись на факти і норми права, викладені у позовній заяві та відповіді на відзив. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечувала, пославшись на факти і норми права, викладені у відзиві на позов та додаткових поясненнях. Заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини. Позивач [PERSON] , [INFO] , є донькою [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 20.02.1997 Відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінської райадміністрації м. Запоріжжя, Свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 19.03.2003 щодо реєстрації шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , Свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 16.02.2006 щодо розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , а також Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 03.06.2006 про реєстрацію шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , у зв`язку з чим [PERSON] (дівоче прізвище « [PERSON] ») змінила прізвище на « [PERSON] ». [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 04.01.201 Вознесенівським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро). 23.04.2021 [PERSON] подала приватному нотаріусу Запорізького міського нотаріального округу Чорненькій О.М. заяву про прийняття спадщини після померлої матері, [PERSON] , як спадкоємець за законом першої черги. Інші спадкоємці за законом, першої черги, чоловік [PERSON] - [PERSON] , а також її батько [PERSON] , 23.04.2021 подали заяви про відмову від прийняття спадщини за законом після [PERSON] . Таким чином, [PERSON] є єдиним спадкоємцем [PERSON] за законом. Заповіту [PERSON] не залишила. Вказані обставини підтверджуються матеріалами спадкової справи № 22/2021, заведеної після смерті [PERSON] , копія якої знаходиться в матеріалах цієї цивільної справи. За життя спадкодавець [PERSON] мала статус судді Апеляційного суду Запорізької області у відставці, перебувала на обліку в Центральному об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України м. Запоріжжя (в подальшому і до дня смерті у Головвному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області) та з вересня 2016 року отримувала щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 86% суддівської винагороди, відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів». При цьому [PERSON] тричі зверталась до відповідача із заявами про перерахунок призначеного їй грошового утримання у бік збільшення у зв`язку із змінами розміру суддівської винагороди, що застосовується для обчислення такого грошового утримання. Так, 16.01.2019 [PERSON] звернулась до об`єднаного управління із заявою про перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, додавши довідку про суддівську винагороду від 22.12.2018 № 07-48/190, видану Апеляційним судом Запорізької області. Згідно вказаної довідки суддівська винагорода, яка враховується при обчисленні щомісячного довічного грошового утримання судцям у відставці станом на 04.12.2018 склала 46516,80 грн., у тому числі посадовий оклад 29073,00 грн. та доплата за вислугу років 17433,80 грн. 30.01.2019 [PERSON] звернулась до об`єднаного управління із заявою про перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, додавши довідку про суддівську винагороду від 30.01.2019 № 17-48/44, видану Апеляційним судом Запорізької області. Згідно вказаної довідки суддівська винагорода, яка враховується при обчисленні щомісячного довічного грошового утримання судцям у відставці станом на 01.01.2019 склала 50715,20 грн., у тому числі посадовий оклад 31697,00 грн. та доплата за вислугу років 19018,20 грн. Розглянувши вказані заяви, відповідач двічі порушив встановлені законом правила перерахунку грошового утримання, що змусило [PERSON] звернутись з позовом до Запорізького окружного адміністративного суду, рішенням його від 27.05.2019 у справі № 280/1876/19 такий позов було задоволено, а саме: визнано протиправною бездіяльність Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя в частині не проведенні перерахунку [PERSON] довічного грошового утримання з 04.12.2018 по 31.12.2018, відповідно до заяви від 16.01.2019 року та довідки Апеляційного суду Запорізької області від 22.12.2018 року № 07-48/190, та з 01.01.2019 по 31.01.2019, відповідно до заяви від 30.01.2019 року та довідки Апеляційного суду Запорізької області від 30.01.2019 року № 17-48/44; зобов`язано Центральне об`єднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя здійснити [PERSON] перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 86% суддівської винагороди судді який працює на відповідній посаді, за заявою позивача від 16.01.2019 року та довідкою Апеляційного суду Запорізької області від 22.12.2018 року № 07-48/190 без обмеження його граничного розміру, з 04.12.2018 по 31.12.2018, та виплатити заборгованість за цей період з урахуванням раніше проведених виплат; зобов`язано Центральне об`єднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя здійснити [PERSON] перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 86% суддівської винагороди судді який працює на відповідній посаді, за заявою позивача від 30.01.2019 року та довідкою Апеляційного суду Запорізької області від 30.01.2019 року № 17-48/44 без обмеження його граничного розміру, з 01.01.2019 по 31.01.2019, та виплатити заборгованість за цей період з урахуванням раніше проведених виплат. Обставини, встановлені вказаним рішенням суду, яке набрало законної сили 20.09.2019, відповідачем не оспорювались і не були спростовані, а тому суд в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України вважає їх доведеними й такими, що не підлягають окремому доказуванню. На виконання вказаного рішення суду було видано два виконавчих листа. За одним виконавчим листом було здійснено перерахунок щомісячного довічного грошового утримання [PERSON] за період з 04.12.2018 по 31.12.2018. За результатами перерахунку донарахована сума у розмірі 12044,35 грн. За другим виконавчим листом здійснено перерахунок щомісячного довічного грошового утримання [PERSON] за період з 01.01.2019 по 31.01.2019. За результатами перерахунку донарахована сума у розмірі 3610,62 грн. Вказані обставини відповідач визнав у відзиві на позов, як визнав і той факт, що ці суми не були виплачені [PERSON] за її життя. Відтак, суд в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України вважає ці обставини доведеними й такими, що не підлягають окремому доказуванню. Також судом встановлено, що 26.03.2020 Запорізьким апеляційним судом [PERSON] видана довідка №07-36/91, згідно з якою суддівська винагорода, яка враховується при призначенні/перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці станом на 18.02.2020, складає 201792,00 грн., у тому числі посадовий оклад 126120,00 грн. та доплата за вислугу років 75672,00 грн. У квітні 2020 року [PERSON] звернулась до ГУ ПФУ в Запорізькій області із заявою про проведення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці на підставі вищевказаної довідки. Рішенням відповідача від 08.04.2020 №923260157302 [PERSON] було відмовлено у в перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, що змусило її знову звернутись до Запорізького окружного адміністративного суду за захистом своїх прав. Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 30.10.2020 позов [PERSON] було задоволено частково, а саме: визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області № 923260157302 від 08 квітня 2020 року про відмову [PERSON] в перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці на підставі довідки №07-36/91 від 26 березня 2020 року, виданої Запорізьким апеляційним судом; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області здійснити перерахунок та виплату [PERSON] щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці на підставі довідки №07-36/91 від 26 березня 2020 року, виданої Запорізьким апеляційним судом, починаючи з 19 лютого 2020 року і здійснити виплату заборгованості з урахуванням фактично сплачених сум та компенсації інфляційних втрат на час виплати сум перерахунку відповідно до вимог ст.2 Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 22.03.2021 апеляційна скарга ГУ ПФУ в Запорізькій області на рішення суду від 30.10.2020 у справі № 280/5378/20 було повернута апелянту через несплату судового збору за подання апеляційної скарги на вказане рішення суду, у зв`язку з чим воно набрало законної сили 22.03.2021. В подальшому на виконання цього рішення Запорізьким окружним адміністративним судом було видано виконавчі листи. Відповідач не вчинив дій щодо перерахунку та виплати щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці на підставі довідки №07-36/91 від 26 березня 2020 року, виданої Запорізьким апеляційним судом, обов`язок чого був покладений на нього вказаним рішенням суду. Ця обставина сторонами не оспорювалась. В подальшому відповідач [PERSON] зверталась із заявами про заміну на неї стягувача у виконавчих листах, виданих на виконання рішень суду у справах № 280/1876/19 та № 280/5378/20, однак постановами Третього апеляційного адміністративного суду від 22.03.2022 та від 17.11.2022 у задоволенні таких заяв було відмовлено. 14.12.2023 представник позивача, адвокат Мазур О.С., звернулась до відповідача із запитом про надання інформації про розмір сум нарахованих [PERSON] на підставі вказаних рішень суду. Листом від 25.12.2023 відповідач надав відповідь щодо того, що заборгованість, нарахована на підставі рішення суду у справі № 280/1876/19, буде виплачена за умови покладення судом на відповідача такого обов`язку. Щодо нарахування заборгованості на підставі рішення суду у справі № 280/5378/20 відповідач жодної відповіді не надав. Дослідивши норми матеріального права, що регулюють спірні відносини, і судову практику їх застосування, суд виходить з такого. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України), крім прав і обов`язків що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 ЦК України (стаття 1219 ЦК України). Суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які\~належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності входять до складу спадщини (стаття 1227 ЦК України). Тлумачення статті 1227 ЦК України свідчить, що: цією нормою встановлено сингулярне правонаступництво членів сім`ї спадкодавця на отримання належних йому та неотриманих ним за життя грошових сум заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, інших соціальних виплат. Указані суми включаються до складу спадщини лише у разі відсутності у спадкодавця членів сім`ї чи їх відмови від права на отримання вказаних сум. Специфіка правонаступництва прав на отримання сум заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат обґрунтовується необхідністю: а) створення умов для охорони майнових інтересів членів сім`ї спадкодавця в разі, коли вони не є його спадкоємцями; б) забезпечення можливості реалізації права на одержання членами сім`ї спадкодавця належних йому грошових коштів без дотримання передбаченої ЦК України процедури оформлення спадщини; право на одержання грошових сум заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, інших соціальних виплат виникає у членів сім`ї спадкодавця внаслідок вказівки закону (стаття 1227 ЦК) та додаткового юридичного факту смерті спадкодавця. Окрім цього, звичайно, необхідно щоб спадкодавець не реалізував належне йому право на отримання певних сум. Причини, через які ці суми не були отримані, можуть бути різноманітними, але закон не надає їм юридичного значення. Моментом, з якого виникатимуть права на отримання виплат, буде момент смерті спадкодавця. Законодавець не вказує, що перехід права на отримання цих сум є спадкуванням, а члени сім`ї спадкоємцями. Це має важливе значення, оскільки дозволяє зробити висновок, що на набуття права на одержання грошових сум відповідно до статті 1227 ЦК України не поширюються норми про спадкування за заповітом або законом, зокрема, щодо усунення від спадкування (стаття 1224), прийняття, строків прийняття та оформлення спадщини, врахування цих сум при визначенні розміру обов`язкової частки (стаття 1241 ЦК), задоволення вимог кредиторів (стаття 1281 ЦК). Відповідно при включенні зазначених прав до складу спадщини їх спадкування має відбуватися за правилами, встановленими для спадкування за заповітом або законом; право на перерахунок певних виплат, яке мав винятково спадкодавець, що був їх одержувачем, оскільки така можливість пов`язана з його суб`єктивним правом (зокрема, право на страхові виплати). Саме тому у членів сім`ї спадкодавця або ж у спадкоємців не виникає права вимагати перерахунку відповідних сум. Теж саме стосується і випадку вимагати призначення тієї чи іншої виплати. Тому потрібно відмежовувати ситуації при застосуванні положень статті 1217 ЦК за яких члени сім`ї чи спадкоємці вимагають перерахунку чи призначення певних виплат та випадки за яких спадкодавцю неправомірно припиняють ті чи інші виплати. Вказані правові позиції викладені у постанові Об`єднаної палати КЦС ВС від 14.02.2022 у справі № 243/13575/19. У справі, що розглядається, позивач не просить призначити виплату у виді грошового утримання або провести її перерахунок. Спір між сторонами існує з приводу права позивача на отримання в порядку спадкування за законом сум грошового утримання, які належали [PERSON] за її життя, але не були виплачені. Щодо спадкування сум грошового утримання, нарахованих відповідачем на виконання рішення суду у справі № 2801876/19, у розмірі 15654,97 грн. (12044,35 грн. + 3610,62 грн.), доводи відповідача зводились лише до того, що позивач не зверталась до відповідача за отримання цієї виплати в порядку ст. 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», не отримувала свідоцтва про право на спадщину, і тому право вимоги до відповідача у неї не виникло. Однак з такими доводами відповідач суд погодитись не може, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України). Отже,\~спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є власником із часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених у гл. 29 ЦК України. Така правова позиція викладена, зокрема, у постанові КЦС ВС від 22 березня 2023 року у справі № 463/6829/21-ц. Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2019 викладено висновок, за яким законодавець не забороняє\~спадкування права на отримання нарахованої, але не одержаної пенсії (доплат до пенсії). Наведені положення підлягають застосуванню й до відносин спадкування щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці. Відтак, в цій частині позовні вимоги є вочевидь законними і обґрунтованими, тому підлягають задоволенню. Спір між сторонами щодо спадкування сум грошового утримання, які належали [PERSON] за життя та підлягали нарахуванню й виплаті в період часу з 19 лютого 2020 року і по день її смерті, полягає у різному тлумаченні норм чинного законодавства України, які визначають наслідки смерті особи у проміжок часу між ухваленням на її користь рішення суду про захист права на отримання таких виплати і набранням таким рішенням законної сили. Щодо цього питання суд виходить з таких мотивів. У КАС України відсутні процесуальні норми, які прямо передбачали б, що у разі смерті позивача фізичної особи після ухвалення рішення суду і до набрання таким рішенням законної сили це рішення вважається таким, що не набрало законної сили. Також у КАС України відсутні процесуальні норми, які прямо передбачали б, що смерть позивача фізичної особи тягне «автоматичне», в силу закону, закриття провадження у відповідній справі. Відповідно до ч. 1 ст. 319 КАС України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно\~статтями 238,\~240\~цього Кодексу, тобто й у разі смерті або оголошення в установленому законом порядку померлою фізичної особи або припинення юридичної особи, за винятком суб`єкта владних повноважень, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва (п. 5 ч. 1 ст. 238 КАС України). Але водночас частиною 2 статті 319 КАС України передбачено (і було передбачено станом на час ухвалення адміністративним судом рішення у справі № 280-5378/20), що, якщо судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи - сторони у спорі чи припинення юридичної особи - сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, після ухвалення такого рішення не може бути підставою для застосування вимог частини першої цієї статті. За усталеною практикою КАС ВС, процесуальне правонаступництво у спорах щодо пенсійного та іншого соціального забезпечення не допускається. З наведеного випливає, що законне та обґрунтоване рішення адміністративного суду на користь такого позивача фізичної особи, яка померла після ухвалення такого рішення, і процесуальне наступництво у такій справі є неможливим, все одно набирає законної сили у встановленому законом порядку, хоча б і після смерті такого позивача. Власне, ані позивач, ані відповідач у цій справі не заперечували, що рішення суду у справі № 280/5378/20 все таки набрало законної сили 22.03.2021. Як свідчать обставини цієї справи, Запорізький окружний адміністративний суд, вочевидь, також виходив саме з таких міркувань, оскільки видав виконавчі листи на виконання згаданого рішення, незважаючи на смерть позивача (стягувача). Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом. Судові рішення не можуть бути переглянуті іншими органами чи особами поза межами судочинства, за винятком рішень про амністію та помилування (частини друга, четверта, сьома статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (частина перша статті 18 ЦПК України). Судове рішення,\~яким закінчується\~розгляд справи\~в адміністративному\~суді,\~ухвалюється іменем\~України. Судові\~рішення,\~що набрали\~законної сили,\~є обов`язковими\~до виконання\~всіма органами\~державної влади,\~органами місцевого\~самоврядування,\~їх посадовими\~та службовими\~особами,\~фізичними і\~юридичними особами\~та їх\~об`єднаннями на\~всій території\~України. Невиконання\~судового рішення\~тягне за\~собою відповідальність,\~встановлену законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки (ст. 14 Кодексу адміністративного судочинства). На підставі наведених міркувань суд приходить до висновку, що рішення адміністративного суду у справі № 280/5378/20 зобов`язувало відповідача вчинити дії щодо посмертного нарахування на користь [PERSON] заборгованості з виплати грошового утримання у порядку та спосіб, зазначений у резолютивній частині цього рішення адміністративного суду, чого відповідач не зробив. Такий висновок ґрунтується також на тому переконанні, що вживане у ст. 1227 ЦК України поняття «виплати, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя» може тлумачитись не лише як «виплати, що були нараховані і не виплачені», а й як «виплати, що належали спадкодавцю і не були одержані не з його вини». В такому\~випадку слід\~враховувати,\~що протиправність\~бездіяльності відповідача\~щодо непроведення\~перерахунку грошового\~утримання [PERSON] на\~підставі довідки\~№07-36/91\~від 26\~березня 2020\~року,\~виданої Запорізьким\~апеляційним судом,\~починаючи з\~19\~лютого 2020\~року,встановлена рішенням адміністративного суду у справі № 280/5378/20, що набрало законної сили. Більше того, відповідач фактично погодився з тим, що така його бездіяльність була протиправною, оскільки відповідач мав право наполягати на апеляційному перегляді цього рішення і на його скасуванні навіть попри смерть позивача, але не зробив цього. Також відповідач не ініціював визнання виконавчих листів, виданих на підставі згаданого рішення адміністративного суду, такими, що не підлягають виконанню. Як наслідок, станом на час розгляду цієї справи не існує судового рішення, яким би був встановлений факт того, що рішення адміністративного суду у справі № 280/5378/20 є незаконним і необґрунтованим. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У рішенні Запорізького окружного адміністративного суду у справі № 280/5378/20 зазначено, зокрема, таке. Рішенням Конституційного Суду України від 18.02.2020 №2-р/2020 були визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту 25 розділу ХІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №1402-VIII зі змінами. У вказаному рішенні (пункти 15-17) зазначено, що згідно з положеннями пункту 25 розділу ХІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №1402-VIII право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання або конкурсу. В інших випадках, коли суддя іде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80 відсотків суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону №2453-VI. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону. Право судді на відставку є конституційною гарантією незалежності суддів (пункт 4 частини шостої статті 126 Конституції України). Відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді; наслідком відставки є, зокрема, припинення суддею своїх повноважень з одночасним збереженням за ним звання судді і гарантій недоторканності, а також набуття права на виплату вихідної допомоги та отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання (абзац четвертий підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 19.11.2013 №10-рп/2013). Визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці; право судді у відставці на пенсійне забезпечення або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості; щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема, обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу; конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя; конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання); статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя (абзаци п`ятий, шостий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03.06.2013 №3-рп/2013). Конституційний Суд України зазначив, що розмір щомісячного довічного грошового утримання суддів, які не проходили оцінювання за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності та вийшли у відставку, відрізняється від розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів, які вийдуть у відставку після успішного проходження такого оцінювання. Отже, судді, які вже перебувають у відставці та досягли шістдесяти п`ятирічного віку, з об`єктивних причин не мають можливості пройти кваліфікаційне оцінювання на відповідність займаній посаді і пропрацювати після цього три роки, що є обов`язковою умовою для отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному Законом № 1402-VIII. Конституційний Суд України вважає, що щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці має бути співмірним із суддівською винагородою, яку отримує діючий суддя. У разі збільшення розміру такої винагороди перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці має здійснюватися автоматично. Встановлення різних підходів до порядку обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів порушує статус суддів та гарантії їх незалежності. Запровадження згідно із положеннями пункту 25 розділу ХІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №1402-VIII різних підходів до порядку обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів, які виходять у відставку, суперечить положенням частини першої статті 126 Основного Закону України щодо гарантування незалежності суддів Конституцією і законами України. У зв`язку з викладеним, Конституційний Суд України рішенням від 18.02.2020 у справі №2-р/2020 пункт 25 розділу ХІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №1402-VIII, яким було передбачено, що право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання або конкурсу, визнав неконституційним. Згідно з ч.1 ст.91 Закону України Про Конституційний Суд України від 13.07.2017 №2136-VIII, закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Статтею 152 Конституції України передбачено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Отже, з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 18.02.2020 № 2-р/2020 Закон №1402-VIII не містить норм, які б по-різному визначали порядок обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці. Верховний Суд неодноразово, зокрема, у постановах від 06.03.2019 у справі №638/12586/16-а та від 11.02.2020 у справі № 200/3958/19-а, висловлював правовий висновок, відповідно до якого правовою підставою для перерахунку раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці є факт зміни грошового утримання/складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. Разом з цим, набрання чинності рішенням Конституційного Суду України, яким визнаються неконституційними відповідні норми законодавства, тягне за собою виникнення, зміну чи припинення прав та обов`язків суб`єктів правовідносин до яких застосовуються (застосовувалися) положення законодавства, яке згодом було визнано неконституційним. Відтак, такі правовідносини безпосередньо пов`язуються з дією закону. Тобто, якщо це один день (втрата чинності повністю чи в окремій частині закону за рішенням Конституційного Суду України з дня його ухвалення), то цей строк закінчується о 24 години 00 хвилини цього дня. Відповідно, з 00 годин 00 хвилин наступного дня, з дати ухвалення відповідного рішення Конституційного Суду України, до правовідносин, що регулюється таким законодавством застосовується норма, що відповідає Конституції України, вступила у силу і діє. Таким чином, перерахунок, який просив здійснити позивач, обумовлений відновленням раніше порушених його прав з дати ухвалення Конституційним Судом України рішення від 18.02.2020 у справі №2-р/2020. Тобто, саме з 19.02.2020, наступного дня з дати ухвалення Конституційним Судом України рішення від 18.02.2020 у справі № 2-р/2020, у позивача виникло право (підстава) на перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді відповідно до Закону №1402-VIII. Враховуючи викладене, адміністративний суд дійшов висновку, що зміна розміру окладу судді, який є складовою суддівської винагороди, є підставою для перерахунку довічного грошового утримання судді у відставці. Відповідно до положень ст.17, ч.5 ст.19 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції. Міжнародні документи з питань статусу та незалежності суддів, зокрема Монреальська універсальна декларація про незалежність правосуддя (Перша світова конференція з незалежності правосуддя, Монреаль, 1983 рік), Основні принципи незалежності судових органів (схвалені резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29.11.1985 від 13.12.1985), Рекомендації щодо ефективного впровадження основних принципів незалежності судових органів (прийняті резолюцією Економічної та Соціальної Ради ООН 1989/60 та схвалені резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 44/162 від 15.12.1989), Європейський статут судді (ухвалений Європейською Асоціацією Суддів у 1993 році), Європейська хартія щодо статусу суддів (10.07.1998), Загальна (Універсальна) хартія судді (схвалена Міжнародною Асоціацією Суддів 17.11.1999, Тайпеї (Тайвань), закріплюють єдиний підхід щодо отримання суддею достатньої винагороди для забезпечення своєї економічної незалежності. Винагорода не повинна залежати від результатів роботи судді та скорочуватися під час всього строку повноважень. Рівень суддівської винагороди встановлюється з тим, щоб захистити суддів від тиску, спрямованого на здійснення впливу на їх рішення, а ще загальніше - на їх поведінку в рамках здійснення правосуддя, тим самим підриваючи їх незалежність і безсторонність. Відповідно до пункту 29 Пояснювального меморандуму до Рекомендації Комітету Міністрів № (94) 12 Незалежність, дієвість та роль суддів статус та винагорода є важливими факторами, які визначають належні робочі умови. Статус суддів повинен відповідати високому положенню їх професії, і їх винагорода має становити достатню компенсацію за їх тягар обов`язків. Ці фактори є невід`ємними умовами незалежності суддів, особливо для розуміння важливості їх ролі як суддів, що виражається у вигляді належної поваги та адекватній фінансовій винагороді. У Висновку № 1 (2001) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів зазначено, що в цілому важливо (особливо для нових демократичних країни) передбачити спеціальні правові положення, що захищають грошову винагороду суддів від скорочення, а також забезпечити положення, що гарантують збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя (пункт 62). Відповідно до пункту першого Основних принципів незалежності судових органів (схвалено резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29.11.1985 та 13.12.1985) незалежність судових органів гарантується державою і закріплюється в конституції або законах країни; усі державні та інші установи зобов`язані шанувати незалежність судових органів і дотримуватися її. Згідно з ч.2 ст.1 Загальної (Універсальної) хартії судді, незалежність судді є важливою умовою для неупередженого судочинства, що відповідає вимогам закону. Незалежність є неподільною. Будь-які інституції чи органи влади як на національному, так і на міжнародному рівні повинні поважати, захищати та охороняти цю незалежність. Отже, забезпечення державою належної оплати праці судді є запорукою дотримання гарантій права особи на розгляд справи незалежним і безстороннім судом та збереження справедливого балансу між потребами державного інтересу та необхідністю захистити права особи. Визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання суддям за рахунок держави матеріального забезпечення, зокрема суддівської винагороди та щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, розмір якого повністю залежить від суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. Важливою є і послідовність дій законодавця, особливо з огляду на сферу суспільних відносин, у якій може проявлятись непослідовність. За таких обставин, різниця у правах суддів у відставці на перерахунок їх довічного грошового утримання судді в залежності від проходження ними кваліфікаційного оцінювання під час перебування на посаді судді та (або) необхідності пропрацювати на посаді судді три роки після проходження кваліфікаційного оцінювання, порушує статус суддів та гарантії їх незалежності. Відтак, у відповідача були відсутні підстави для прийняття рішення про відмову у перерахунку позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці на підставі довідки Запорізького апеляційного суду від 26.03.2020 за №07-36/91. Все наведене у сукупності свідчить, що [PERSON] за її життя, в період часу з 19.02.2020 і по день смерті [INFO] належали суми грошового утримання, що підлягали обчисленню у порядку і спосіб, викладені у вказаному рішенні адміністративного суду, однак не були нею одержані не з її вини, а внаслідок протиправної бездіяльності відповідача. Тлумачення статті 1227 ЦК України, з урахуванням принципу розумності, свідчить, що невиконання рішення суду, яке набрало законної сили, про зобов`язання пенсійного фонду здійснити\~нарахування та виплату спадкодавцю підвищення до пенсії, не позбавляє його спадкоємця (спадкоємців) можливості спадкувати право на отримання грошових сум пенсії. У розумінні положень статті 1227 ЦК України ці суми вважаються такими, що належали до виплати спадкодавцю. Правопорядок не може допускати ситуації коли нівелюється законна сила судового рішення. Очевидно, що такий підхід дозволяє отримати результати, яких розум і справедливість могли б очікувати. Виходячи з міркувань справедливості, розумності і добросовісності, а також беручи до уваги право кожної особи на мирне володіння майном, захищене статтею 1 Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод, суд виходить з того, що суми щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці належать такій особі в силу закону, незалежно від того, чи вчинив відповідний уповноважений орган влади дії щодо їх нарахування та виплати. У протилежному випадку це означало б, що право на отримання таких сум випливає не із закону, а з рішення відповідного уповноваженого органу, що суперечило б принципу верховенства права і означало б залежність такого права від свавілля такого органу. Суд також враховує, що порушення органами Пенсійного фонду України прав суддів у відставці є настільки систематичними і системними, що зумовили навіть ухвалення Радою суддів України Рішення від 11.04.2024 № 6 про необхідність приведення діяльності органів ПФУ у відповідність до висновків про застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду. Як визначено у п. 6.56 постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2019 у справі № 904/5726/19, у процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Отже, щодо визначення конкретної суми грошового утримання, яка належала [PERSON] в період часу з 19.02.2020 і по день смерті [INFO] , суд також виходить з того, що протиправна бездіяльність відповідача щодо непроведення розрахунку цієї суми не може бути підставою для відмови у позові про захист спадкових прав на цю суму. При цьому суд бере за основу розрахунок вказаної суми, наданий позивачем, оскільки він узгоджується з відповідними нормами законодавства, і відповідачем не спростований. Так, за період з 19.02.2020 по 03.01.2021 термін заборгованості становить 10 повних місяців, 11 днів лютого 2020 року та 3 дні січня 2021 року. Розмір суддівської винагороди [PERSON] , згідно довідки №07-36/91 від 26.03.2020, становить 201 792,00 грн. За частинами третьою та п`ятою статті 142 Закону № 1402-VIII Про судоустрій і статус суддів, щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді. Пенсія або щомісячне довічне грошове утримання судді виплачується незалежно від заробітку (прибутку), отримуваного суддею після виходу у відставку. Щомісячне довічне грошове утримання суддям виплачується органами ПФУ за рахунок коштів Державного бюджету України. Тобто розмір її щомісячного довічного грошового утримання становить 56% від розміру суддівської винагороди, що складає 113 003, 52 грн. Розмір фактично сплаченого за період з 19.02.2020 по 03.01.2021 щомісячного довічного грошового утримання становив 43 615, 07 грн. Тобто борг за 10 повних місяців (з березня по грудень 2020 року) становить: (113 003, 52 грн. - 43 615,07 грн.)*10 місяців = 693 884, 50 грн. Невиплачена сума за 11 днів лютого 2020 року становитиме: (113 003, 52 грн. - 43 615,07 грн.) / 29 днів *11 днів = 26 319,75 грн. Невиплачена сума за 3 дні січня 2021 року становитиме (113 003, 52 грн. - 43 615,07 грн.) / 31 день *3 дні= 6 715,01 грн. Таким чином, загальний розмір недоотриманого щомісячного довічного грошового утримання судді [PERSON] за період з 19.02.2020 по 03.01.2021, з урахуванням раніше проведених виплат, становить: 693 884, 50 грн. + 26 319,75 грн. + 6 715,01 грн. = 726919,27 грн. Отже, в цій частині позовні вимоги також є законними і обґрунтованими. Посилання відповідача на судову практику, викладену, зокрема, в ухвалах від 23 жовтня 2018 року у справі № 805/529/17-а, від 27 червня 2019 року у справі № 825/335/16, від 25 серпня 2020 року у справі № 820/2763/17, від 13 березня 2023 року у справі № 240/6719/21 та постановах від 30 жовтня 2018 року у справі № 522/19647/17, від 13 березня 2019 року у справі № 484/3648/16-а, від 20 грудня 2019 року у справі № 496/5894/15-а, від 29 квітня 2020 року у справі № 576/1388/17, від 20 січня 2021 року у справі №240/5485/18 від 29 квітня 2021 року у справі №826/17923/18, від 15 липня 2021 року у справі №2-а-2691/2009, від 15 листопада 2021 року у справі №340/5543/20 та від 5 травня 2022 року у справі № 520/10496/2020, суд відхиляє, оскільки у кожній з цих прав обставини не були тотожними обставинам у цій справі, і тому не можна вважати їх релевантними в даному випадку. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 7425,74., оскільки судом ухвалюється рішення про повне задоволення позовних вимог. Враховуючи вищенаведене,

Outcome: approved