Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу та позбавлення батьківських прав. Позивач зазначає, що він перебуває у шлюбі з [PERSON] про що 29.06.2016 року Великоновосілківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області зроблено актовий запис № 49 та видано Свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Від шлюбу вони мають неповнолітнього сина [PERSON] [INFO] , свідоцтво про народження серії [NUMBER] видане 23 травня 2018 року, РНОКПП: [NUMBER] . Спільне життя у подружжя не склалося, тому що у них різні погляди на сімейне життя та обов`язки. Особливо гостро суперечки проявилися в період введення воєнного стану на території України. В зв`язку із цим в сім`ї відбувалися сварки, які поступово призвели до того, що вони стали зовсім чужими людьми. Від цих сварок страждала неповнолітня дитина. Після фактичного припинення шлюбних відносин дитина, залишилась на утриманні відповідачки. За домовленістю з відповідачкою позивач постійно піклувався про сина та брав участь у його вихованні, що підтверджено матеріалами наданими суду на розгляд. С початком повномасштабної агресії російської федерації на території України позивач попросив відповідачку евакуюватися із зони бойових дій, а саме з міста Курахове Покровського району Донецької області, так як зазначене місто постійно потрапляло під обстріл окупаційних військ. На цю пропозицію відповідачка відповіла відмовою, крім цього зазначила, що позивач повинен постійно висилати гроші не тільки на утримання дитини, а і на утримання та різноманітні забаганки відповідачки. [PERSON] дуже мало уваги приділяла дитині і це відбувалось в той момент, коли місто майже щодня під артилерійським та ракетним обстрілом. В зв`язку із вказаними обставинами, дитина постійно жила в стресі, стала замкнутою в собі. На думку позивача, відповідачка свідомо ризикувала життям їх дитини за для задоволення власних забаганок. Гроші, які він давав на утримання сина, [PERSON] витрачала на власний розсуд, відпочинок та забаганки. Позивач проживає окремо в домоволодінні, подалі від бойових дій. Має стабільний та високий заробіток. Хоче дати дитині освіту і добробут. [PERSON] дуже хоче жити із батьком, йому подобається проводити час із останнім, подобається те, що батько враховує його інтереси. На думку позивача через те, що маючи в руках як засіб маніпуляції, повне управління дитиною, відповідачка шантажує його тим, що в разі невиконання забаганок, стосовно фінансового забезпечення, [PERSON] або далі буде проживати в зоні бойових дій, або забере сина та поїде до іншої країни, скориставшись воєнним станом. Беручи до уваги постійні погрози відповідачки, позивач має реальні побоювання, що в нинішній ситуації яка склалася в країні, відповідачка дійсно зможе реалізувати свій план без згоди позивача. Крім того, [PERSON] як відповідальний батько, дуже сильно переймається безпекою сина та його емоційним станом. Відповідачка не може дати дитині ні належного виховання, ні матеріального забезпечення, так як ніде не працює та не має власного заробітку. Позивач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду був повідомлений належним чином. Надав суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, на позовних вимогах наполягав. Відповідач у судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду була повідомлена належним чином. Проти задоволення позовних вимог не заперечувала. Представник служби у справах дітей виконавчого комітету в судове засідання не прибув, про час та місце розгляду був повідомлений належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається зі ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Стаття 105 ч. 1 СК України вказує, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за спільною заявою подружжя або одного з них. Статтею 109 СК України передбачено, що шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. На підставі ст. 113 СК України особа має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Частиною 3 ст. 115 СК України передбачено, що документ, який засвідчує факт розірвання шлюбу судом є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до ст.ст. 160, 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання. Статтею 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім виняткових обставин, відокремлюватися від матері. Суспільство і органи влади повинні забезпечити необхідний догляд за дітьми, які залишилися без піклування сім`ї або без адекватних засобів підтримки. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» це має місце, коли батьки не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення від виконання батьківських обов`язків - завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Кожна дитина відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї з моменту народження. Частинами 8, 9 статті 7 Сімейного кодексу України передбачено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, зобов`язані забезпечити здобуття дітьми повної загальної середньої освіти, готувати їх до самостійного життя, зобов`язані поважати дітей. Передача дітей на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Відповідно до ч. 4 статті 155 Сімейного кодексу України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дітей. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку природних здібностей, поважати гідність дітей, готувати їх до самостійного життя та праці. У відповідності до пункту 2 частини 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. У відповідності з ч.1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989р. (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.91 р. No789-ХІІ) та ч.ч.7 та 8 ст. 7 СК України, усі дії щодо дітей та регулювання сімейних відносин має здійснюватися з урахуванням інтересів дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції «Про права дитини» батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. На підставі ст. 3,76,79,80,175,184 ЦПК, ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», статей 160, 161 СК України, відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України»,-

Outcome: approved