Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-31 00:00:00

\~15 вересня 2023 року позивач звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовною заявою до відповідача, в якому просить витребувати з незаконного володіння гр. [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Поновити право власності на зазначене нерухоме майно за гр. [PERSON] . \~ Вимоги позову обґрунтовує тим, що рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва у цивільній справ № 490/4027/21 частково задоволено позовні вимоги [PERSON] до ТОВ «Кредитні ініціативи», Комунального підприємства «Енерго про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора», а саме скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна), індексний номер: 47447849 від 21.06.2019 року державного реєстратора прав на нерухоме майно комунального підприємства «Енерго» Лубінської О.М. про проведення державної реєстрації права власності 19.06.2019 року на нерухоме майно: за адресою: [ADDRESS] за ТОВ «Кредитні ініціативи». Наразі позивач не має можливості відновити своє право володіння квартирою, так як під час розгляду судом справи щодо незаконності перереєстрації квартири ТОВ «Кредитні ініціативи» продали зазначену квартиру гр. [PERSON] , вважає, що відчуження спірної квартири відбулось незаконно, належним способом захисту його порушеного права є пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача про витребування майна з чужжого незаокнного володіння. Так, факт неправомірності набуття права власності на спірну квартиру ТОВ "Кредитні ініціативи" встановлено вищезазначеним рішенням суду, яке набуло законної сили. З обставин справи також вбачається, що [PERSON] могла знати про те, що квартира, яку вона придбаває, є спірною, а отже не є добросовісним набувачем такого майна. Відзиву на позов не надходило. Пиьсьмових пояснень по суті спору від третьої особи не надходило. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.09.2023 року визначено головуючого по справі суддю Гуденко О.А. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 26.09.2023 року позовну заяву залишено без руху. 30.10.2023 року позивачем надано суду заява про усунення недоліків. Ухвалою Центрального районного суду від 03.11.2023 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду. Ухвалою Центрального\~районного суду\~від 03.11.2023\~року заяву [PERSON] , про забезпечення позову - задоволено. Накладено обтяження у вигляді арешту на квартиру [ADDRESS] - до набрання судовим рішенням по справі законної сили. Ухвалою суду від 08.04.2024 року закрито підготовче провадження по справі та призначено цивільну справу до розгляду по суті . В судове засідання представник позивача адвокат Жильцов в.В. надав заяву, в якій просив розглянути справу у відсутність Позивача, який перебуває на військовій службі, та представника позивача, позовні вимоги підтримують. Відповідачка у судове засідання повторно не з`явилася, належним чином був повідомлений, про що свідчать зворотні поштові повідомлення, наявні в матеріалах справи. Представник третьої особи Товариства з обмеженою відповідальністю"Кредитні Ініціативи" неодноразово подавав суду заяви про участь їх представника у судовому засіданні в режимі відеконференції, ухвалами суду було відмовлено у задоволенні клопотання за відсутності технічної можливості, неоднораово роз`яснено право подання письмових заяв по суті спору. Жодних заперечень проти позову суду не надано. Враховуючи відсутність підстав, передбачених ст. 223 ЦПК України для відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що в судове засідання не з`явились. Крім того, суд дійшов висновку про те, що відсутні перешкоди для ухвалення рішення суду без участі сторін, оскільки сторони подали суду заяви по суті справи, подача яких передбачена ст.ст. 178, 179, 180 ЦПК України, отже позиція сторін суду зрозуміла та їй буде дана належна оцінка при ухваленні рішення. Також при прийнятті такого рішення судом враховано і те, що розгляд цієї цивільної справи на підставі наявних матеріалів справи буде в повній мірі відповідати завданням цивільного судочинства, серед яких є, окрім вимог щодо справедливого та неупередженого розгляду справ, також\~\~і\~\~ вимога\~\~щодо\~\~своєчасного\~\~розгляду\~\~цивільної\~\~справи (ч.1 ст. 2 ЦПК України). Як вбачається з матеріалів справи, позов надійшов в провадження суду в вересні 2023 р., отже строки розгляду\~\~спору вже становлять вже майже рік.. За вищезазначеного, судом\~\~зроблено\~\~висновок, що\~\~у справі наявні усі необхідні докази для ухвалення рішення суду в межах предмету позовних вимог (положення ч.1 ст. 77 ЦПК України) та з урахуванням положень ст.ст. 77, 80, 89 ЦПК України . Судом ухвалено про заочний розгляд справи в порядку ст. 280-281 ЦПК України. У відповідності до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, зміст заперечень стосовно позовних вимог, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення стосовно них, об`єктивно оцінивши докази за принципами ст. 89 ЦПК України у сукупності з нормами чинного законодавства України, дійшов наступних висновків. Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 12.05.2023 року у справі № 490/4027/21 за позовом [PERSON] до Товариство з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи", Комунального підприємства "Енерго" про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора\~ - позов задоволено частково. \~\~\~\~\~\~Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна), індексний номер: 47447849 від 21 червня 2019 року державного реєстратора прав на нерухоме майно комунального підприємства «ЕНЕРГО» Лубінської О.М про проведення державної реєстрації права власності 19 червня 2019 рроку на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] (номер запису про право власності 32086733) за ТОВ «Кредитні ініціативи» У задоволенні позовних вимог\~\~ [PERSON] \~\~до комунального підприємства «ЕНЕРГО» про визнання протиправним і скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності - відмовлено. Рішення суду набрало законної сили та відповідачем не оскаржувалося на набрало законної сили. Як підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, власником квартири за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] з 23.12.2021 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Боненко Т.Л. Як вбачається зщ вказаного рішення суду, [PERSON] є зареєстрованим за адресою [ADDRESS] з 2002 року безперервно. 21 червня 2019 року державним реєстратором Комунального підприємства «Енерго» Лубінською О.М. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 47447849 та за № 32086733 від 19.06.2019 року було проведено перереєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] на нового власника ТОВ «Кредитні ніціативи» » на підставі : кредитний договір 07/ПК-79 від 22.03.2006, іпотечний договір № 96 від 22.03,2006 повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі догвору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням від 29.03.2019, видавник ТОВ «Кредитні ініцативи». При цьому в Державному реєстрі на час проведення вказаних реєстраційних дій містилася актуальна інформація про строк виконання основного зобов`язання 22 березняя 2011 року, та догворі про передачу прав за іпотечним договором до іпотекодержателя ТОВ «Кредитні ініціативи" 28.11.2012 року. Судомбуло встановлено, що спірна квартира була придбана не за кредитні кошти і належала [PERSON] на праві власності ще до 2006 року. З матеріалів справи убачається, що площа квартири становить 34,9 кв.м., кредит видано в іноземній валюті, а докази про наявність у [PERSON] іншого житла у справі відсутні. Суд прийшов до висновку, що квартира, яка використовувалася позивачем як місце постійного проживання, не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за Банком як забезпечення виконання умов кредитного договору від 22 березня 2006 року, укладеного в іноземній валюті. Також, строк давності щодо звернення стягнення на спірну квартиру як предмет іпотеки сплинув в березні 2014 року, тобто іпотекодержатель всупереч вказаним осбставинам скористався позасудовим порядком звернення стягнення на іпотечне майно через 5 років і два місяці. Отже, у державного реєстратора були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за ТОВ «Кредитні ініціативи». На теперішній час в спірній квартирі зареєстрований позивач та відповідачка [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 10, 81 ЦПК Українипередбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності. Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно з чужого незаконного володіння. Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Виходячи з положень зазначених статей, право витребувати майно з чужого незаконного володіння має лише власник майна. Якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача, захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову. Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. В цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову до добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц наведено правовий висновок про те, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Таким чином, право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача. В постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном, а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц ). В постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц зазначено, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними (пункт 148 постанови). Під час розгляду справи за позовною вимогою про застосування належного способу захисту (зокрема у спорі за віндикаційним позовом) відмова в позові з тих мотивів, що державний акт, рішення про державну реєстрацію, відомості чи запис про державну реєстрацію права на майно не визнані недійсними, або що вони не оскаржені, відповідні позовні вимоги не пред`явлені, не допускається (пункт 154 постанови). Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного прав. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), пункти 166-168). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: - втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними; - якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, легітимна мета такого втручання може полягати в контролі за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або в забезпеченні сплати податків, інших зборів або штрафів; - втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки - встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (провадження № [NUMBER], пункти 40-43)). Велика Палата Верховного Суду вважає, що можливість віндикації майна, його витребування від особи, яка незаконно або свавільно заволоділа ним, має нормативну основу в національному законодавстві. Зокрема, пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України передбачений такий спосіб захисту, як відновлення становища, яке існувало до порушення, а статтею 387 ЦК України передбачено право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння. Зазначені положення є доступними для заінтересованих осіб, чіткими, а наслідки їх застосування - передбачуваними. Віндикація майна, його витребування в особи, яка незаконно або свавільно порушила чуже володіння, має легітимну мету, яка полягає в забезпеченні права інших осіб мирно володіти своїм майном. Така мета відповідає загальним інтересам суспільства (пункти 183-188 постанови). За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 січня 2023 року у справі № 200/12998/18 зазначено, що Закон України "Про іпотеку" прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки. Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" (далі - Закон № 1304-VII) право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору. Водночас Закон № 1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження. З огляду на викладене, предмет іпотеки, а саме нерухоме житлове майно, яке використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя, не може бути примусово стягнуто на підставі положень Закону № 1304-VII, у тому числі і шляхом реєстрації права власності за банком як забезпечення виконання позичальником/майновим поручителем умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті. Такий правовий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а . Отже, враховуючи те, що наданий позивачу Особа-1 кредит в іноземній валюті є споживчим, а спірна квартира використовувалася ним і членами його сім`ї як єдине житло, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що предмет іпотеки не міг бути примусово стягнутий іпотекодержателем на підставі дії Закон № 1304-VII, у тому числі і шляхом реєстрації права власності за іпотекодержателем у порядку статті 37 Закону України "Про іпотеку". Таким чином, з огляду на встановлені у справі обставини та вказані норми матеріального права, колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Дніпрофінансгруп" (далі - ТОВ "ФК "Дніпрофінансгруп") не мало права на реєстрацію права власності на спірну квартиру без підтвердження того, що квартира не підпадає під дію мораторію. Вирішуючи позовну вимогу про витребування спірної квартири від відповідача Особа-2, суди попередніх інстанцій із застосування норм статей 387, 388 ЦК України, правильно зазначили, що ЦК України передбачено віндикацію, як один із способів захисту порушених прав. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Судами встановлено, що Особа-2 є добросовісним набувачем спірної квартири, однак, всупереч дії мораторію відбувся фактичний перехід до іпотекодержателя (ТОВ "ФК "Дніпрофінансгруп") права власності на предмет іпотеки без згоди власників майна в порушення зазначених вище норм Закону № 1304-VII, що свідчить про те, що квартира вибула з власності позивачів не з їхньої волі, а тому суди попередніх інстанцій правильно вважали, що права позивачів підлягають захисту, шляхом витребування спірної квартири від Особа-2. Колегія суддів зазначає, що положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 21 листопада 2016 року у справі № 127/15802/15-ц). Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № [NUMBER]), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. З урахуванням наведеного, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про витребування майна з незаконного володіння останнього власника Особа-2, що призводить до ефективного захисту порушених прав позивача та практичній реалізації судового рішення. З огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності відповідача критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ. Задоволення позову та витребування спірного майна у відповідача як добросовісного набувача на користь позивача не призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а відповідає справедливому балансу інтересів сторін та є пропорційним заходом захисту порушеного права позивача. Таким чином, вищенаведеним спростовуються аргументи касаційної скарги Особа-2 щодо того, що він є добросовісним набувачем, а тому квартира не може бути витребувана у нього. Крім того, колегія суддів зазначає, що суд апеляційної інстанції правильно вказував, що за змістом частин третьої, четвертої статті 390 ЦК України добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів. Добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість. Тобто у разі витребування майна від добросовісного набувача його права та інтереси підлягають захисту у порядку, передбаченому частинами третьою-четвертою статті 390 ЦК України. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 липня 2019 року у справі № 61-38621св18. Крім того, Верховний Суд також відхиляє як необґрунтовані доводи касаційної скарги, що задоволення позову призвело до безоплатного позбавлення відповідача права власності, як добросовісного набувача, адже останній може захистити своє право на отримання сплачених ним за договором купівлі-продажу грошових коштів шляхом пред`явлення відповідного позову до продавця. Предметом спору в цій справі є витребування майна, яке вперше вибуло з володіння [PERSON] на підставі рішення рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна), індексний номер: 47447849 від 21 червня 2019 року державного реєстратора прав на нерухоме майно комунального підприємства «ЕНЕРГО» Лубінської О.М про проведення державної реєстрації права власності 19 червня 2019 рроку на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] (номер запису про право власності 32086733) за ТОВ «Кредитні ініціативи» - і таке рішення було оскаржене позивачем в іншій справі (№ 490/4027/21). Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 12 травня 2023 року у справі № 490/4027/21, яке не скасоване та набрало законної сили, вказане рішення про державну реєстрацію за ТОВ "Кредитні ніціативи" - було скасоване. Отже, в ході судового розгляду справи № 490/4027/21 встановлено факт вибуття квартири за адресою: [ADDRESS] з власності позивача поза його волею. Оскільки ТОВ "Кредитні ніціативи" не мало права продавати вищезгадану квартиру будь-кому, то суд доходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та витребування спірної квартири з незаконного володіння останнього власника [PERSON] .. Аналогічні висновки викладено у Постанові Верховного Суду від 22\~березня 2023\~року у\~справі \~№ 753/19588/19.,\~а саме\~,\~що якщо\~ предметом спору є витребування майна, яке вперше вибуло з володіння власника на підставі рішення приватного нотаріуса / державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на квартиру за іпотекодержателем, і таке рішення державного реєстратора було скасоване судом в іншій справі то в такому випадку існує обов`язкова передумова, за якої власник мав право витребувати своє майно з чужого володіння. З огляду на характер спірних правовідносин, встановлені судом обставини не вбачається невідповідності заходу втручання держави у право власності відповідача критеріям правомірного втручання у право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ. Задоволення позову та витребування у відповідача як добросовісного набувача спірної квартири, яка є єдиним житлом позивача, не призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а відповідає справедливому балансу інтересів сторін. Також суд зауважує, що задоволення позову не призведе до безоплатного позбавлення права власності відповідача як добросовісного набувача, оскільки [PERSON] може захистити своє право на отримання сплачених нею за договором купівлі-продажу грошових коштів шляхом пред`явлення відповідного позову до продавця. Таким чином, оскільки відповідачка, на виконання свого процесуального обов`язку не надала суду жодних належних і неспростовних доказів на підтвердження своїх заперечень в разі їх наявності, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про задоволення позовних вимог у частині витребування спірної квартири у власність позивача. Стосовно вимоги позивача про поновлення права власнсті на зазначене майно за [PERSON] . Правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах. Разом із тим, метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першоїстатті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Отже вказані вимоги є зайвими. На підставі ч. 2 ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати зі сплати судового збору в сумі 8563, 50 грн., що підтверджено документально. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи ("Проніна проти України", заява № 63566/00, від 18 липня 2006 року).

Outcome: partial