Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтував тим, що 24 жовтня 2014 року між ним та відповідачем був укладений шлюб, від якого вони мають спільну дитину, сина [PERSON] , [INFO] . До народження дитини відносини між ними були гарними, але після вагітності, яку відповідач тяжко переносила та після народження дитини, відповідач тривалий час перебувала в післяродовій депресії, відносини між ними значно погіршилися. Відповідач корила позивача тим, що через вагітність та пологи, в неї погіршилася зовнішність, вона набрала вагу, що завагітніла вона необдумано та треба було взагалі робити штучне преривання вагітності. З її слів, через пологи погіршився її стан здоров`я, а тому вона бажає намір жити окремо і залишивши дитину позивачу у віці біля 6-ти місяців вона пішла від нього. Фактично з грудня 2018 року він мешкає з дитиною самостійно, доглядає та піклується і виховує сина без участі матері. Тривалий час він намагався відновити сімейні стосунки та повернути відповідача до сім`ї, намагався впливати на неї через її батьків та знайомих, але на протязі всього часу з моменту народження дитини, відповідач не бажала з сином спілкуватися, жодного разу вона не відводила дитину до дошкільного закладу або до лікарні, бачилась з дитиною декілька разів, всі ці випадки закінчувалися скандалами і він втратив надію на відновлення сім`ї. З кінця 2018 року він самостійно виховує дитину, утримує її, займається самостійно її вихованням, розвитком та доглядом. Почуття любові та поваги у подружжя остаточно втрачене, а з кінця 2018 року вони проживають окремо, спільне господарство з того часу не ведуть, фактично сімейне життя між ними припинено. Син вже звик жити разом з ним, оскільки з кінця 2018 року він створив для дитини комфортні умови для навчання та розвитку, фактично самостійно його виховує та утримує, без участі відповідача. Всі вказані обставини стали причиною звернення позивача до суду з даним позовом, в якому він просить суд розірвати шлюб між ним та відповідачем, залишивши дитину проживати разом з ним, оскільки він самостійно її виховує та утримує, а також стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітнього сина у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою суду від 19 червня 2024 року було відкрито провадження у справі. Позивач в судовому засіданні позов підтримав, наполягав на його задоволенні з наведених у позовній заяві підстав. Відповідач надіслала на адресу суду відзив на позов, в якому не погоджується з тим, що вона не займається вихованням та утриманням дитини, вважаючи, що всі обов`язки щодо неї вона вже виконала і позивач повинен не лише утримувати та забезпечувати дитину без її участі, а також утримувати і її, як матір дитини. Вона на даний момент не працює та перебуває у відносинах з іншим чоловіком, тому як позивач не може забезпечити їй необхідний рівень життя, до якого вона прагне і якого заслуговує. У разі, якщо її матеріальне становище зміниться, вона має намір повернути сина жити разом з нею, але на теперішній час вважає, що синові на даний момент краще бути з батьком. З причин таких неприязних стосунків з позивачем та за відсутності фактичної можливості з`явитись до суду, вона просить суд розірвати шлюб та розглянути справу за її відсутністю. Вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи та надавши оцінку доводам відповідача, викладеним у відзиві на позов, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 24 жовтня 2014 року позивач уклав шлюб з відповідачем, який був зареєстрований відділом РАЦС за актовим записом № 181. Від даного шлюбу подружжя має спільну дитину, сина [PERSON] , [INFO] , актовий запис про народження № 934 зроблено в Амур Нижньодніпровському районному у місті Дніпрі відділі РАЦС. Під час розгляду справи встановлено, що дійсно непорозуміння в стосунках між позивачем та відповідачем стали виникати, зокрема з причин виховання та розвитку дитини, а також щодо різних поглядів на обов`язки подружжя у сімейному житті. В грудні 2018 року відповідач повідомила позивачу, що він не достатньо її забезпечує матеріально, а тому вона має намір шукати собі іншого чоловіка, який міг би створити їй той рівень достатку та комфорту, якого вона бажає, а їх спільний син залишатиметься поки з ним. Оскільки дитину вона народила, чого дуже бажав чоловік, тому далі виховувати та утримувати, забезпечувати дитину та ставити сина на ноги, це вже обов`язок батька. В грудні 2018 року відповідач покинула позивача та дитина залишилася жити з батьком, який з того часу його самостійно виховує та утримує матеріально. Фактично з грудня 2018 року сторони не підтримують стосунки, відповідач не цікавиться вихованням та утриманням малолітньої дитини та не надає будь-яких коштів на його утримання. Вказані обставини також підтверджуються і актами від 6 травня 2024 року та від 17 липня 2024 року, з яких вбачається, що після фактичного припинення шлюбних відносин, з січня 2021 року позивач проживає разом з сином та самостійно займається його вихованням та утриманням. В судовому засіданні встановлено, що сторони не бажають продовжувати шлюбні відносини, відповідач не заперечує проти задоволення позову та фактично не має заперечень, що після розірвання шлюбу їх неповнолітній син залишиться проживати з батьком, оскільки вона не має можливості його утримувати та виховувати через свої життєві обставини. Відповідно до\~ст. 51 Конституції України,\~ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, що ухвалена Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя (ст. 110 СК України). Добровільність шлюбу одна з основних його засад. Шлюб це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. За положеннями\~статті 112 СК України\~при вирішенні питання про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Таким чином, враховуючи вищевикладене, а також те, що з наданих суду відомостей не вбачається спору між сторонами про місце проживання їх спільної дитини, через те, що син на час розгляду справи вже тривалий час проживає з батьком, який самостійно виховує та утримує його, такі умови вже існували на час звернення до суду з позовом, задоволення позовних вимог про розірвання цього шлюбу та залишення дитини проживати разом з батьком не суперечить вимогам законодавства України та не порушує будь-яких інтересів, в тому числі інтересів дитини. Тому, беручи до уваги фактичні взаємовідносини сторін, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їхнім інтересам. Щодо залишення проживання дитини з батьком, суд з`ясував, що у даному випадку, спір між сторонами з приводу місця проживання дитини після розірвання шлюбу відсутній, тому як відповідач лише не погоджується з аргументацією позову та його обґрунтуванням, а тому суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом з батьком, одночасно з вимогою про розірвання шлюбу, як це підтверджується судовою практикою. Так, у Постанові від 15.01.2020 р. у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19), Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Нормами ст. 11 ч. 3 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Право на свободу вибору місця проживання кожному гарантоване ст.33 Конституції України. Згідно зі ст.3 Конвенції про права дитини, що ратифікована Постановою ВР України від 27.02.1991р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Місцем проживання дитини до 14 років є місце проживання батьків або одного з них, з ким вона\~проживає. При цьому, до 10 років місце проживання дитини визначається за згодою батьків, а після 10 років - за спільною згодою батьків і дитини. Після 14 років дитина має право самостійно визначати своє місце проживання. При цьому під місцем проживання слід розуміти будь-яке житло, в якому постійно або тимчасово є змога проживати.\~Питання визначення місця проживання дитини, має дещо ширше розуміння ніж просто визначення місця проживання дитини як конкретної адреси.\~Мова у таких спорах йде про те, з ким з батьків буде проживати в подальшому дитина\~з точки зору здійснення безпосереднього\~щоденного догляду та виховання. Сімейне законодавство регламентує рівність прав і обов`язків батька та матері щодо дитини. Найпростішим варіантом визначення питання місця проживання дитини є досягнення домовленостей між батьком та матір`ю про місце її проживання. Вказана\~домовленість може бути досягнута усно,\~або закріплена письмово\~шляхом укладення відповідного договору. Якщо сторони не можуть між собою дійти згоди щодо місця проживання дитини, допомогти у вирішенні зазначеного питання мають органи опіки та піклування. Тому, враховуючи всі обставини у сукупності, з огляду на визначений Декларацією прав дитини принцип, діючи винятково в інтересах дитини, беручи до уваги особисті якості матері та батька, ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, суд може залишити проживати дитину за місцем її теперішнього проживання\~разом з батьком, що буде відповідати її інтересам та вимогам закону. При цьому таке вирішення цього питання не позбавляє будь-кого з обох батьків права виховувати дитину, утримувати її та спілкуватися з нею, а той з батьків, з яким проживає дитина,\~не має права чинити перешкод другому з батьків, який не проживає з ними, у здійсненні батьківських прав та обов`язків. Відповідно до положень ст.ст.13,81,83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, яке подане відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. При розгляді даної справи предмет доказування доведений позивачем відповідними доказами, при чому їх аналіз дозволяє зробити висновок про те, що вони є належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному зв`язку у їх сукупності. Враховуючи те, що дитина після припинення фактичних сімейних стосунків залишилась проживати разом з батьком, який самостійно її утримує, опікується інтересами і потребами дитини, піклується про неї, займається її вихованням та зміг створити належні умови проживання дитини, суд приходить до висновку про необхідність задоволення вимог позивача у заявлений ним спосіб. Щодо вирішення питання стягнення аліментів з відповідача, суд виходить з наступного. Як зазначено вище, сторони мають спільного неповнолітнього сина, який фактично проживає разом з батьком з грудня 2018 року, що встановлено в ході розгляду справи та було визнано відповідачем. Відповідач визнала вимоги позивача та не заперечує проти задоволення позовних вимог про розірвання шлюбу та залишення їх спільної дитини проживати разом з батьком після розірвання шлюбу, однак заперечує проти того, що вона не займається вихованням та утриманням дитини. Разом з тим, відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України\~батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно ч.\~3\~ст.\~181\~Сімейного Кодексу\~України\~за рішенням\~суду кошти\~на утримання\~дитини (аліменти)\~присуджуються у\~частці від\~доходу її\~матері,\~батька або\~у твердій\~грошовій сумі\~за вибором\~того з\~батьків або\~інших законних\~представників дитини,\~разом з\~яким проживає\~дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ч. 1 ст. 183 Сімейного Кодексу України, при визначенні розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно ч. 1\~ст. 191 Сімейного кодексу України\~аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. При визначені розміру аліментів, що підлягають стягненню з відповідача, відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України, суд повинен врахувати: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до\~ч.\~2\~ст.\~182\~Сімейного кодексу\~України розмір\~аліментів має\~бути необхідним\~та достатнім\~для забезпечення\~гармонійного розвитку\~дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Приймаючи до уваги вищевикладене, враховуючи, що відповідач на теперішній час не працевлаштована, інших дітей на утриманні не має, а також те, що обов`язок з утримання неповнолітніх дітей покладається на обох батьків у рівних частинах, суд приходить до висновку про можливість відповідача сплачувати аліменти на користь позивача на утримання неповнолітнього сина у розмірі 1/6 частини від заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття, оскільки саме такий розмір аліментів, з урахуванням того, що позивач є приватним підприємцем та отримує постійний дохід, на думку суду забезпечить першочергові потреби дитини і буде відповідати вимогам ч. 2 ст. 182 СК України.

Outcome: partial