Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. В обгрунтування\~позову покликається\~на те,\~що 20\~жовтня 2022\~року надав\~ [PERSON] \~у якості\~позики грошові\~кошти у\~розмірі 20000\~грн.,\~про що\~власноручно останнім\~складено боргову\~розписку,\~якою зобов`язався\~повернути зазначені\~кошти до\~07\~грудня 2022\~року.\~23\~червня 2023\~року відповідачу\~надано у\~позику ще\~2000\~доларів США,\~про що\~також було\~складено розписку,\~де зобов`язався\~повернути позику\~до 01\~серпня 2023\~року.\~За жодною\~розпискою [PERSON] \~коштів не\~повернув у\~визначений строк.\~Тому змушений\~звернутися до\~суду з\~позовом,\~просить стягнути\~20000\~грн.\~боргу за\~розпискою від\~20\~жовтня 2022\~року,\~2000\~доларів США\~за розпискою\~від 23\~червня 2023\~року,\~що в\~еквіваленті на\~день подачі\~позову складає\~79610\~грн.\~40\~коп.,\~5000\~грн.\~процентів за\~користування гривневою\~позикою,\~874\~грн.\~52\~коп.\~три проценти\~річних від\~простроченої суми\~гривневого боргу,\~1418\~грн.\~84\~коп.\~інфляційні втрати\~щодо гривневої\~позики,\~а всього\~106903\~грн.\~76\~коп. Просить позов задоволити. Сторони в судове засідання не зявились, хоча неодноразово повідомлялись про таке належно та вчасно, відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позов. Представник позивача подала заяву в якій позов підтримала та просила розглядати справу у її відсутності за наявними у матеріалах справи доказами, щодо заочного розгляду справи не заперечила. У зв`язку з неявкою сторін відповідно до ч.2\~ст.247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 12 червня 2024 року року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено таку до розгляду на 03 липня 2024 року. Ухвалою суду від 03 липня 2024 року розгляд справи відкладено до 29 липня 2024 року у зв`язку з неявкою сторін. 15 липня 2024 року на адресу суду представником позивача [PERSON] скеровано уточнення позовних вимог, просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] загальну суму заборгованості за борговою розпискою від 20 жовтня 2022 року в розмірі 27465 грн. 97 коп. з яких: 20000 грн. основний борг, 5000 грн. проценти за користування позикою, 875 грн. 52 коп. три проценти річних від простроченої суми, 1590 грн. 445 коп. інфляційні втрати, за борговою розпискою від 23 червня 2023 року 2000 доларів США. З`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України (далі\~ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. За змістом вказаної норми, застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів особи. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, та характеру його порушення, невизнання або оспорення. Відповідно до копії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи №1333-5002758307 від 11 травня 2023 року [PERSON] фактично проживає по [ADDRESS] (а.с.5). 20 жовтня 2022 року [PERSON] власноручно склав розписку про те, що позичив у [PERSON] для власних потреб кошти в сумі 20000 грн., які зобов`язався повернути до 07 грудня 2022 року. 23 червня 2023 року [PERSON] склав ще одну розписку, відповідно до якої позичив у [PERSON] 2000 доларів США для власних потреб, які зобов`язався повернути до 01 серпня 2023 року (а.с.6). Як зазначив [PERSON] у позові, грошові кошти у розмірі 20000 грн. та 2000 доларів США [PERSON] йому у визначений термін та на момент звернення до суду з позовом не повернув, про що свідчить наявність у нього оригіналів розписки. Відповідно до положень ст.ст.526, 530, 598, 599 Цивільного кодексу України (далі\~ЦК України) зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог\~відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За приписами ст.1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст.1047 ЦК України). З системного аналізу норм ст.ст.1046,1047 ЦК України вбачається, що оскільки договір позики є реальним, то факт передання грошових коштів може підтверджуватися договором позики, укладеними в письмовій формі, якщо в тексті останнього сторонами не зазначений інший строк передання грошових коштів. Договір є обов`язковим до виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Разом з тим, якщо факт передання грошових коштів відрізняється від моменту підписання договору між сторонами, то він може підтверджуватися розпискою або іншими документами (платіжними дорученнями, виписками з банку, тощо), тобто письмовими доказами. Подібна за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08 березня 2023 року у справі №640/3493/17. У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі №355/385/17 зазначено, що реальним вважається договір, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії. Таким чином, оскільки під час розгляду справи про стягнення заборгованості за договором позики до предмету доказування входять факти, що свідчать про укладення між сторонами договору позики, його умови, передання та повернення грошових коштів, то наявні в матеріалах справи оригінали договорів позики є належними доказами. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у розмірі 20000 грн. за розпискою від 20 жовтня 2022 року та 2000 доларів США за розпискою від 23 червня 2023 року. Щодо стягнення процентів за користування коштами, 3 відсотків річних за прострочення виконання зобов`язання, інфляційних витрат, суд приходить до наступного висновку. Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою\~статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою\~статті 1050 ЦК України\~застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення\~статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені\~статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою\~статті 625 ЦК України\~є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до\~статті 625 ЦК України\~є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах N 703/2718/16-ц та N 646/14523/15-ц. Відповідно до розрахунку, поданого представником позивача сума процентів за користування позикою складає 5000 грн., 3 % річних від простроченої суми складає 875 грн. 52 коп. та інфляційні втрати 1590 грн. 45 коп. Суд приймає до уваги наданий представником позивача розрахунок як належний доказ по справі, оскільки такий жодним чином не спростований відповідачем. \~ \~ \~ \~З огляду на викладене, у зв`язку із простроченням виконання зобов`язання по поверненню боргу, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню проценти за час користування позикою в розмірі 5000 грн., 3% річних за кожен прострочений день, що становить 875 грн. 52 коп. та інфляційні втрати 1590 грн. 45 коп. Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення вимог позову. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача в користь держави підлягає стягненню 1211 грн. 20 коп. судового збору.

Outcome: approved