Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-06 00:00:00

У лютому 2024 року позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаною позовною заявою. В позовних вимогах позивач просить визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом із батьком [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . В обгрунтування позовних вимог зазначає, що батьками дитини [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . 27.12.2023 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно матері дитини - [PERSON] , [INFO] . 29.01.2024 року на підставі заяви [PERSON] від 25.01.2024 року заступником начальника Служби - завідувачем сектору забезпечення реалізації прав дитини ССД по Салтівському району, завідувачем сектору з питань прав дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування ССД по Салтівському району проведено обстеження умов проживання за адресою [ADDRESS] . Як встановлено, за вказаною адресою проживають [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Стосунки у сім`ї теплі, доброзичливі. [PERSON] є дружиною позивача, з якою він уклав шлюб 20.12.2022 року. На теперішній час дитина [PERSON] проживає разом із позивачем, зареєстрований за адресою місця проживання матері. Як зазначає позивач, він разом з сином проживає після затримання матері, та перебуванням останньої під вартою. Для усунення непорозуміння щодо будь-яких питань стосовно дитини, для врегулування питання щодо місця проживання дитини, позивач звернувся із даним позовом. Позивач створює всі умови для проживання дитини, має постійний дохід, є військовослужбовцем ЗСУ, характеризується позитивно, в тому числі і за місцем проходження служби. Син прихильний до батька, а тому місце проживання дитини має бути визначено із батьком, так як це буде відповідати інтересам дитини. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 19.02.2024 року цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Служба у справах дітей по Салтівському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, про визначення місця проживання дитини, передано за підсудністю до Ленінського районного суду м. Харкова. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 21.03.2024 року року за позовною заявою відкрито провадження в порядку загального позовного провадженння. Відповідач про розгляд справи повідомлена належним чином, в установлений ч. 7 ст.178ЦПК України строк не подано до суду відзив на позовну заяву, а тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч.8 ст.178 ЦПК України. В судове засідання позивач та його представник з`явилися, позовні вимоги підтримали та просила їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не прибула, на час розгляду справи відбуває покарання у Качанівській виправній колонії, будь-яких заяв на адресу суду не подавала. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, подали заяву про розгляд справи за їх відсутності, та про підтримання позовних вимог. Також було подано висновок Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради. Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши та оцінивши наявні в справі докази в їх сукупності, вважає, що в матеріалах справи достатньо даних, для вирішення спору. Даний позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. У відповідності до ч.1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 160 Сімейного кодексу України місце проживання малолітньої дитини визначається за згодою батьків, якщо дитина не досягла 10 років. Якщо ж дитині від 10 до 14 років, вона спільно з батьками бере участь у прийнятті рішення щодо свого місця проживання. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Як встановлено в судовому засіданні, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 08.10.202013 року шлюб між ними розірвано. Від шлюбу у сторін [PERSON] та [PERSON] , народився син [PERSON] , [INFO] . Місце проживання малолітнього [PERSON] зареєстроване з матір`ю [PERSON] , [INFO] , за адресою [ADDRESS] . 27.12.2023 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно [PERSON] , [INFO] , підозрюваної у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 307 КК України. Вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 20.02.0224 року [PERSON] визнано винною та призначено покарання за ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 307, КК України, у виді 6 років 1 місяця позбавлення волі з конфіскацією усього особистого майна. Вирок набрав законної сили, та засуджена [PERSON] відбуває покарання у Качанівській виправній колонії (№ 54). Встановлено, що після затримання матері, дитина залишилась проживати з батьком [PERSON] , [INFO] , за адресою [ADDRESS] . Мати дитини до суду відзив не направила, не надала доказів, що визначення місця проживання дитини разом з батьком буде суперечити інтересам дитини. З огляду на матеріали справи вбачається, дитина постійно проживає разом з батьком, батько має постійний сталий дохід, характеризується позитивно, за місцем проживання дитині створені всі необхідні умови для повноцінного розвитку, навчання, тощо. Стаття 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (ч.4). Відповідно до Висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради № 251 від 10.06.2024 року, як представника органу опіки та піклування, вважають за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом із батьком [PERSON] . Цим же висновком підтверджено місце проживання дитини за місцем проживання батька. Також до комісії з питань захисту прав дитини з Качанівської виправної колонії(№54) надходили письмові пояснення матері дитини [PERSON] , яка заперечувала проти визначення місця проживання дитини із батьком, адже дитина завжди проживала із нею, та вони зареєстровані за однією адресою. Під час бесіди малолітній [PERSON] повідомив, що проживає разом із батьком, та у подальшому бажає проживати разом із ним, про що надав письмові пояснення. Як на підставу позовних вимог позивач посилався на те, що визначення місця проживання дитини разом з ним, відповідає інтересам дитини. Згідно ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Частиною 5 ст. 157 СК України передбачено, що той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Спір - це юридичний конфлікт між учасниками правовідносин, у якому кожен з учасників правовідносин захищає свої суб`єктивні права від протиправних дій, невизнання або їх оспорювання. Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язок батьків утримувати дитину. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Таким чином, враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з батьком відповідає інтересам дитини, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved