Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-28 00:00:00

До Немирівського районного суду Вінницької області за підсудністю з Вінницького районного суду Вінницької області надійшла цивільна справа за позовом представника позивача [PERSON] -адвоката Шикунової Аліни Олександрівни до [PERSON] про визнання заповіту недійсним. Відповідно до поданої позовної заяви, [INFO] померла мати позивача - [PERSON] , [INFO] . Після її смерті відкрилася спадщина на частину житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку за цією ж адресою. Спадкоємцями першої черги є позивач та його рідний брат- [PERSON] . Позивач в установленному порядку звернувся до Немирівської державної нотаріальної контори з відповідною заявою про прийняття спадщини, на підставі якої 13.07.2023 року заведено спадкову справу за №134/2023 - у нотаріуса, №709311191 - у Спадковому реєстрі. Одночасно позивач подав державному нотаріусу усі необхідні документи для оформлення спадщини, однак з`ясувалося, що 20.08.2007 року мати позивача склала заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Муховецької сільської ради Немирівського району Вінницької області, та на випадок своєї смерті заповіла усе своє майно рідному брату позивача- [PERSON] . Позивач вважає оскаржуваний заповіт недійсним, оскільки його мати не мала наміру заповідати своє майно відповідачу, а зміст заповіту повністю суперечить її волевиявленню, що підтверджується наступними обставинами. Так, [INFO] помер батько позивача - [PERSON] , про що виконавчим комітетом Муховецької сільської ради Немирівського району Вінницької області складено відповідний актовий запис за №29. Спадкоємцями за законом були: позивач, його брат- [PERSON] та їхня мати- [PERSON] . Мати та брат відмовилися від отримання спадкового майна на користь позивача шляхом подання до Немирівської державної нотаріальної контори письмових заяв, відтак позивач успадкував частину житлового будинку [ADDRESS] після померлого батька. Решта частина вказаного домоволодіння належала матері позивача на підставі свідоцтва про право власності від 06 серпня 2001 року. Позивач постійно проживав з батьками за вказаною адресою, піклувавуся про них до дня смерті кожного. Відповідач проживав і проживає на даний час у м. Корольов Московської області. Останнього разу він був в Україні ще у 2007 році і жодного разу протягом усіх років він не виявляв бажання отримати спадок. Більш того, саме 20.08.2007 року члени родини вирішували питання щодо подальшого оформлення будинку та землі і мати озвучила своє бажання, щоб батьківський будинок залишився саме позивачу, оскільки відповідач не потребує його в якості житла та й не має бажання проживати в селі і взагалі не планує повертатися. Мати за життя неодноразово казала про те, що заповіла належну їй частину будинку саме позивачу і він був переконаний у цьому. У зв`язку із наведеними обставинами, представник позивача просить визнати недійсним заповіт від 20 серпня 2007 року, посвідчений секретарем виконавчого комітету Муховецької сільської ради Немирівського району Вінницької області, зареєстрований в реєстрі №102. Ухвалою Немирівського районного суду Вінницької області від 12 квітня 2024 року відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Немирівського районного суду Вінницької області від 02 липня 2024 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. Цією ж ухвалою витребувано в державного нотаріуса Немирівської державної нотаріальної Кнап Л.П. копію спадкової справи №134, заведеної до майна померлої [PERSON] . У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник -адвокат Шикунова А.О. позов підтримали та просили його задовольнити з наведених у ньому підстав. Відповідач [PERSON] та його представник -адвокат Ліханова А.О. в судове засідання не з`явилися. Від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги визнають у повному обсязі, щодо задоволення позову не заперечують. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що є донькою позивача у справі та онукою покійної [PERSON] . За життя бабуся неодноразово казала, що залишить все її батькові. Про те, що бабуся склала заповіт на дядька їй стало відомо після її смерті. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показав, що позивач у справі його батько. За життя бабусі чув, як вона казала, що залишить будинок його батькові. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що добре знає [PERSON] , з матір`ю якого товаришувала. Після смерті батька [PERSON] доглядав за матір`ю, прав, готував. [PERSON] казала, що все майно залишить [PERSON] . Допитаний в судовому засіданні [PERSON] , суду пояснив, що разом з позивачем виросли в одному селі. [PERSON] поїхав жити до Вінниці та час від часу приїжджав до батьків в село. Коли у [PERSON] помер батько, він приїхав в село до мами та доглядав за нею. Неодноразово був в будинку родини [PERSON] та чув, як [PERSON] казала, що склала заповіт на [PERSON] . Суд, заслухавши позивача та його представника, допитавши свідків, дійшов висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (ст. 55 Конституції України). Як зазначено у ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За приписами ч. 1 ст.13ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом статтей 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено особу позивача [PERSON] , який народився [INFO] в с. Мала Бушинка Немирівського району Вінницької області. Батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серія [NUMBER] . Відповідно до свідоцтва про право власності, виданого на підставі рішення виконкому Муховецької сільської ради 19 липня 2001 року, [PERSON] та [PERSON] в рівних частках є власниками будинку, розташованого по [ADDRESS] . Крім того, відповідно до копії державного акта на право приватної власності на землю ІV-ВН №055885 [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,67 га, розташованої на території с. Мала Бушинка Муховецької сільської ради, переданої йому для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства. Право власності на будинок зареєстровано Тульчинським міжрайонним бюро технічної інвентаризації за р.№949. [PERSON] помер [INFO] в с. Мала Бушинка Немирівського району Вінницької області, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія [NUMBER] , виданого повторно 11 липня 2023 року виконавчим комітетом Муховецької сільської ради Немирівського району Вінницької області. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому майно. Згідно довідки виконавчого комітету Муховецької сільської ради від 20.08.07 року №1460 спадкоємцями за законом майна померлого [PERSON] є: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] [PERSON] та [PERSON] відмовилися від своєї частки у спадковому майні після смерті [PERSON] на користь [PERSON] , про що свідчать відповідні заяви. 20.08.2007 року [PERSON] склала заповітне розпорядження, відповідно до якого, все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, у тому числі усе те, на що належатиме їй на день її смерті заповідає [PERSON] . З Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру № 73183605 від 13 липня 2023 року (час 10:53), виданої державним нотаріусом Немирівської державної нотаріальної контори Кнап Л.П., встановлено, що 20.08.2007 Муховецькою сільською радою Немирівського району Вінницької області посвідчено заповіт [PERSON] , зареєстрований у Спадковому реєстрі №38688602. [PERSON] померла [INFO] в с. Мала Бушинка Немирівського району Вінницької області, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія [NUMBER] . 13.07.2023 [PERSON] звернувся з завою до Немирівської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті матері. Згідно витягу зі Спадкового реєстру №73185567, 13.07.23 державним нотаріусом Немирівської державної нотаріальної контори Кнап Л.П., у спадковому реєстрі зареєстровану спадкову справу №70931191, спадкодавцем у якій є [PERSON] . За змістом статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом та за законом. Відповідно до ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Статтею 1233 ЦК України встановлено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати значущі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування. При цьому право дієздатності фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України). Право на заповіт може бути реалізоване протягом всього життя особи і включає як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і право на їх зміну, скасування. Усі наведені правомочності заповідача у сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є здійсненням свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Здійснення права на заповіт не пов`язується законом з місцем проживання та перебування заповідача. Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки. Відповідно до вимог статті 1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. На заповіт, який є правочином, поширюються загальні положення про правочини, якщо у Книзі шостій Глави 68 ЦК України немає відповідного правила. Водночас загальні правила про правочин, у тому числі про їх недійсність, можуть бути поширені на заповіт у тому випадку, коли це не суперечить суті заповіту та природі спадкування. Аналіз норм Книги шостої Глави 68 ЦК України свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236-1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 522/9893/17). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У статті 1257 ЦК України зазначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Як встановлено в судовому засіданні, оспорюваний заповіт був посвідчений секретарем Муховецької сільської ради Немирівського району Вінницької області [PERSON] .Заповіт до підписання прочитаний вголос заповідачем [PERSON] і власноручно нею підписаний. Секретарем Муховецької сільської ради Немирівського району Вінницької області [PERSON] встановлено особу заповідача, перевірено її дієздатність, роз`яснено заповідачу зміст статей 1241, 1254, 1307 ЦК України, встановлено її дійсну волю на розпорядження майном на випадок її смерті та посвідчено особистий підпис на заповіті. Докази про те, що волевиявлення спадкодавця [PERSON] на момент складання заповіту від 20 серпня 2007 року не було вільним і не відповідало волі спадкодавця, у матеріалах справи відсутні. Судом також не встановлено обставин, які могли б свідчити про вплив на волевиявлення заповідача, як то: важка фізична або психічна хвороба, незнання української мови, невміння читати, вчинення заповіту внаслідок обману, під примусом, шляхом застосування фізичної сили і т.п. Показання свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] щодо бажання [PERSON] залишити спадок сину [PERSON] містять інформацію щодо намірів покійної, які в різний період життя спадкодавця можуть бути різними та не відображають істинної волі [PERSON] , яку вона виразила під час складання заповіту, тому не можуть бути взяті до уваги. Показання ж свідка [PERSON] про те, що [PERSON] склала заповіт на [PERSON] спростовуються фактичними обставинами справи. Таким чином, враховуючи, що воля заповідача, виражена у формі заповіту є волевиявленням померлої [PERSON] , що не викликає сумнівів у її правомірності, підстави для визнання вказаного заповіту недійним, відсутні. Таким чином, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, враховуючи встановлені судом обставини справи, приходить до висновку, що вимоги представника позивача є такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed