Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-12 00:00:00

До Вінницького\~міського суду\~Вінницької області\~звернувся адвокат\~Лобуренко Сергій\~Васильович,\~діючи в\~інтересах [PERSON] ,\~з позовом\~до [PERSON] \~про позбавлення\~батьківських прав\~та передачу\~дитини бабі. Позов мотивований тим, що позивачка є бабою малолітньої [PERSON] , [INFO] . Наразі онука перебуває на утриманні свого батька та проживає з позивачкою, оскільки відповідачка через свій спосіб життя разом з дитиною не проживає та матеріально не забезпечує. Позивачка виховує дитину самостійно, створюючи належні умови для її виховання, купує одяг, взуття та інші речі необхідні для її нормального розвитку, забезпечує навчання та розвиток здібностей онуки. Позивачка вважає, що відповідачка свідомо нехтує своїми обов`язками щодо утримання дитини та фактично самоусунулась від будь-якого спілкування з донькою та не цікавиться її життям. Крім того, у зв`язку з перебуванням батька дитини на службі в ЗСУ, доцільно буде передати онуку бабі на час перебування батька в лавах ЗСУ. Вищевикладене й\~стало підставою\~для звернення\~позивачки до\~суду із\~вимогами пропозбавлення\~батьківських прав відповідачки відносно її малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 09.05.2024 вищевказану заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено провести у порядку загального позовного провадження; залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, батька дитини - [PERSON] . Також даним судовим рішенням відповідачці було запропоновано, зокрема, надати суду відзив на позовну заяву і докази по справі; роз`яснено наслідки ненадання відповідачкою відзиву у встановлений судом строк без поважних причин; запропоновано третій особі надати суду письмові пояснення на позов та/або відзив, виклавши свої аргументи і міркування на підтримку або заперечення проти позову, і всі докази (крім речових). Крім того, залучено до участі у справі орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Вінницької міської ради, яку зобов`язано надати суду висновок щодо розв`язання спору. З матеріалів справи вбачається, що ухвалу суду від 09.05.2024 та копію позовної заяви із доданими до неї документами відповідачка отримала особисто 16.05.2024, що підтверджується відповідним рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. (а.с. 35) Отже, враховуючи положення ст. 128 ЦПК України, вважається, що відповідачка була належним чином повідомлена про розгляд справи. На виконання вимог ухвали суду від 09.05.2024 копію позовної заяви із доданими до неї документами третій особі було вручено позивачкою 05.06.2024, що підтверджується відповідним повідомленням і розпискою. (а.с. 48-49) У строк, визначений вищевказаним судовим рішенням, від відповідачки відзив на позов та від третьої особи письмові пояснення не надійшли. Водночас, 03.06.2024 від відповідачки на адресу суду надійшла заява про визнання нею позовних вимог. На виконання вимог ухвали суду від 09.05.2024 органом опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Вінницької міської ради суду 18.06.2024 надано висновок щодо розв`язання спору. Ухвалою суду від 11.07.2024 відмовлено у прийнятті визнання відповідачкою позовних вимог. Також, ухвалою суду від 11.07.2024 було вирішено питання про вислухання думки дитини в судовому засіданні, закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивачка та її адвокат позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити, аргументуючи мотивами, викладеними в позовній заяві. Відповідачка в судовому засіданні зазначила, що не заперечує щодо позбавленні її батьківських прав відносно доньки, оскільки планує виїжджати за кордон та повертатись до України не планує. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] позов підтримав і просив вимоги задовольнити. Зазначив, що донька наразі проживає з позивачкою, яка є його матір`ю, оскільки він проходить службу у лавах ЗСУ. Представник органу опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Вінницької міської ради підтримав наданий висновок про недоцільність позбавлення відповідачки батьківських прав відносно її малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 26.02.2014 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 795. (а.с. 10) Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20.12.2023 по справі № 127/35078/23, яке набрало законної сили 20.01.2024, що підтверджується відомостями з ЄДРСР, доступ до якого є публічним, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. (а.с. 14-15) З довідки № 280, виданої 04.07.2024 головою квартального комітету (комітет мікрорайону) «Київський», вбачається, що [PERSON] , 2014 року народження, зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , разом з бабусею [PERSON] , 1964 року народження. (а.с. 62) Згідно акта про проживання особи незареєстрованої в житловому приміщенні від 03.07.2024, посвідченого головою квартального комітету (комітет мікрорайону) «Київський», за адресою: [ADDRESS] , малолітня [PERSON] , 2014 року народження, проживає з січня 2024 року по теперішні час. (а.с. 63) В ході розгляду справи судом встановлено, що позивачка є бабою малолітньої [PERSON] , [INFO] , по лінії батька. Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно ст. 258 СК України баба і дід мають право на самозахист внуків. Баба і дід мають право звернутися за захистом прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх та повнолітніх непрацездатних внуків до органу опіки та піклування або до суду без спеціальних на те повноважень. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні, відповідно до ч. 1 ст. 157 СК України. Відповідно до ч. 1- ч. 4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Відповідно до ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Повноліття за українським законодавством настає з вісімнадцяти років, згідно ч. 1 ст. 34 ЦК України. Отже до досягнення 18 років фізична особа має правовий статус дитини. Наявність у особи правового статусу дитини означає, що така особа має відповідні права та обов`язки дитини. Спеціальні норми, які конкретизують обсяг прав та обов`язків дитини, містяться як у Сімейному кодексі України, так і у Цивільному кодексі України. Крім того, права дитини підлягають спеціальному захисту на підставі положень Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Згідно з законодавством України позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який застосовується лише тоді, коли усі інші не дають позитивних результатів. Відповідно до Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, яка знайшла своє відображення і в Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ) дитина, внаслідок її фізичної і розумової незрілості, потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під піклуванням і відповідальністю своїх батьків і у всякому випадку в атмосфері любові і морального та матеріального забезпечення; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Враховуючи вищезазначене, а також те, що дитина у віці десяти років може висловити свою думку та сформулювати погляди, судом було прийнято рішення про необхідність вислухати думку дитини. У судовому засіданні малолітня Соломія зазначила, що проживає з бабусею з січня 2024 року, однак раніше проживала з мамою. Дитина повідомила, що зараз із мамою спілкується мало, оскільки та каже, що зайнята. З розповіді дитини вбачається, що до її проживання із бабусею, мати приділяла увагу дівчинці. Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в зв`язку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами по справі не подавалися. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Також, судом в ухвалі суду від 09.05.2024 було роз`яснено сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями. Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Згідно із ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 і п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, заслухавши в судовому засіданні позивачку, її адвоката, відповідачку, пояснення третьої особи та представника органу опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Вінницької міської ради, думку дитини, дослідивши докази, письмові пояснення, викладені в позовній заяві, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи наведене, прийшов до переконання в тому, що позов не підлягає задоволенню. В ході розгляду справи судом встановлено, що батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , шлюб між якими розірвано рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20.12.2023, яке набрало законної сили 20.01.2024. Позивачка є рідною бабою малолітньої Соломії по лінії батька. Дитиною опікується позивачка, з якою вона проживає з січня 2014 року, оскільки батько проходить військову службу в лавах ЗСУ. З пояснень відповідачки, наданих в судовому засіданні, вона не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав відносно її доньки, оскільки планує виїзд за кордон і повертатись до України не збирається, що, на її думку, перешкоджатиме їй виконувати батьківські обов`язки. Суд вважає, що відсутність заперечень з боку відповідачки про позбавлення її батьківських прав, визнання нею позовних вимог, яке не було прийнято судом, не можуть слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства й не відповідає інтересам дитини. При цьому суд наголошує, що саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 164 СК України для позбавлення батьківських прав. Вищевказане узгоджується із правовою позицією, висловленою Верховним Судом в постановах від 22 листопада 2023 року у справі № 214/5134/22, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Доводи позивачки, викладені в позовній заяві, щодо тривалого часу проживання дитини із нею, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. З наданих, зокрема, самою ж позивачкою доказів, наявних в матеріалах справи, а також наданих, зокрема нею, пояснень в судовому засіданні, судом встановлено, що малолітня Соломія лише з січня місяця 2024 року проживає із нею, оскільки батько дитини перебуває на військовій службі в лавах ЗСУ. Також судом прийнято до уваги, що до розірвання 20.12.2023 шлюбу між батьками дитини, остання проживала разом із ними, як встановлено в ході розгляду справи. При цьому позов про позбавлення батьківських прав було пред`явлено 24.04.2024. Тобто з часу непроживання дитини із матір`ю минуло близько чотирьох місяців на час звернення з даним позовом до суду. Доказів того, що відповідачка протягом тривалого часу, як стверджує позивачка, не піклується про свою доньку, матеріали справи не містять. Такі обставини не були встановлені й вході розгляду справи. Суд вважає, що відсутні підстави вважати, що за такий незначний період, відповідачка самоусунулась від виконання батьківських обов`язків відносно своєї доньки. Припущення відповідачки про неможливість виконання нею батьківських обов`язків після виїзду за кордон, не заслуговують на увагу. По-перше, це лише припущення, а не факт. По-друге, навіть у разі перебування відповідачки за кордоном, дана обставина жодним чином не перешкоджатиме матері приймати участь у житті доньки, у спілкуванні із нею, піклуванні про фізичний та духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя тощо. Так, участь відповідачки у житті доньки буде залежати виключно від її волі та бажання. Однак, наразі дані обставини неможливо встановити. Судом прийнято до уваги, що батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому виникнення між дитиною і матір`ю погіршення особистих стосунків, що може мати тимчасовий характер, не є підставою для позбавлення цих прав. Суду не надано беззаперечних та достатніх доказів, які б підтверджували винну та свідому поведінку відповідачки щодо ухилення від участі у вихованні доньки, умисне і свідоме нехтування обов`язками матері. У ході розгляду справи судом не встановлено наявність обставин, які б негативно впливали на розвиток дитини як складову виховання і в сукупності вказували б на свідоме нехтування матір`ю своїми обов`язками. Відповідно до положень ст. 19 СК України органом опіки та піклування подано до суду письмовий висновок щодо вирішення спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] встановлена висновком виконавчого комітету Вінницької міської ради № 01/00/011/140665 від 13.06.2024. (а.с. 51-53) Судом прийнято до уваги, що висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду і не є обов`язковим та повинен оцінюватись судом за правилами, встановленими ст. 89 ЦПК України. Однак, враховуючи вищевказане суд погоджується з вищезазначеним висновком, оскільки він є достатньо обґрунтованим та не суперечить інтересам дитини. Суд прийшов до висновку, що позивачка не довела існування достатніх підстав для застосування до відповідачки такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав, який допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Таким чином, суд вважає, що в даній конкретній ситуації відсутні виключні обставини, за яких [PERSON] можна позбавити батьківських прав. За встановлених в ході розгляду справи обставин позбавлення відповідачки батьківських прав суперечило б ст. 8 та ст. 9 Конвенції про права дитини. У даному випадку судом на перше місце поставлено «якнайкращі інтереси дітей», оцінка яких включала в себе оцінку і знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення в даному випадку стосовно даних осіб (див. пункт 47 Зауважень загального порядку Комітету ООН з прав дитини № 14 (2013) про право дітей на приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню їх інтересів (Пункт 1 статті 3). Отже, зазначені вище обставини переконують суд у відсутності підстав для задоволення позову щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її\~малолітньої дитини\~-\~ [PERSON] ,\~ [INFO] . Також суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні вимоги про передачу малолітньої дитини бабі з наступних підстав. Як встановлено в ході розгляду справи, дитина за взаємною згодою обох батьків наразі проживає із позивачкою. Як вбачається із змісту позовної заяви і наданих позивачкою та її адвокатом пояснень в судовому засіданні, вимога щодо передачі дитини бабі ґрунтується на положеннях ст. 167 СК України і є похідною вимогою від позбавлення матері батьківських прав. З огляду на те, що підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав судом не встановлено, а також приймаючи до уваги вищезазначене, задоволеними не можуть бути й похідні вимоги. Суд вважає за необхідне звернути увагу сторін по справі на те, що обоє батьків зобов`язані приймати участь в утриманні та вихованні дитини та намагатись проявляти справжню турботу, реалізовувати свої права шляхом домовленостей, забезпечуючи належні умови для розвитку своєї дитини. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено сплату позивачкою при зверненні до суду судового збору в сумі 1\~211, 20 гривень, що підтверджується квитанцією від 23.04.2024. (а.с. 18) Враховуючи положення ст. 141 ЦПК України судовий збір слід залишити за позивачкою. До ухвалення рішення у справі учасники справи не повідомили суд про неможливість надання доказів, що підтверджують розмір інших понесених витрат; про причини неможливості надання таких доказів. Відповідно суд, ухвалюючи рішення у справі, не має підстав та обов`язку вирішувати питання щодо встановлення учасникам справи терміну для надання суду доказів щодо розміру понесених витрат, як і призначати засідання для вирішення питання про судові витрати, вказуючи про це у резолютивній частині рішення (п. 5 ч. 7 ст. 265 ЦПК України). Отже, доказів понесення учасниками справи інших судових витрат суду не надано. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed