Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-04 00:00:00

ТОВ «НоваПей Кредит» звернулось до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 16 березня 2023 року між ТОВ «НоваПей Кредит», як кредитодавцем, та [PERSON] , як позичальником, укладено публічний договір про споживчий кредит стандарт продукту «Посилка в кредит» шляхом підписання позичальником анкети-заяви на приєднання № 1339009, за умовами якого відповідач отримав грошові кошти в розмірі 20000 грн. Сторонами було погоджено процентну ставку за користування кредитом та розмір комісії за надання траншу. Позивач належним чином виконав свої зобов`язання за договором, надавши позичальнику кредитні кошти, в порядку передбаченому умовами договору. Водночас, відповідач порушив взяті на себе зобов`язання, у зв`язку з чим у нього станом на 23.11.2023 виникла заборгованість в загальному розмірі 22500,00 грн. Позивачем було направлено відповідачу вимогу про дострокове повернення кредиту, а отже відповідача повинен був повернути споживчий кредит до 29.12.2023 включно. Оскільки [PERSON] станом на день подання позову не повернув позивачу заборгованість, ТОВ «НоваПей Кредит» просить стягнути з нього 22500 грн. в примусовому порядку. Ухвалою від 08 квітня 2024 року суд відкрив провадження у справі та постановив розгляд справи проводити за правилами спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Клопотань від учасників справи про проведення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін відповідно до частини 5 статті 279 ЦПК України не надходило. Відповідач у встановлений судом строк відзиву до суду не подав, будь-яких клопотань чи заяв про неможливість подання відзиву у встановлений судом строк від відповідача не надходило. Частиною 8 статті 178 ЦПК України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. За відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішив розглянути справу за наявними матеріалами справи. Водночас, суд враховує, що з моменту відкриття провадження у справі сплив достатній строк, для подання всіма учасниками справи своїх доводів, заперечень, відзивів, доказів тощо. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв`язку з ненаданням відповідачем відзиву, зважаючи на те, що позивач у позовній заяві не заперечував проти заочного розгляду справи, розгляд справи проведено в порядку заочного розгляду, передбаченого гл. 11 ЦПК України, про що судом постановлено ухвалу. Дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що ТОВ «НоваПей Кредит», як кредитодавцем, та [PERSON] , як позичальником, 16 березня 2023 року укладено публічний договір про споживчий кредит стандарт продукту «Посилка в кредит», шляхом підписання позичальником Анкети-Заяви на приєднання від 16.03.2023 №1339009. Публічний договір розміщений на сайті позивача 28.02.2023. Сторони у п.12.1 договору погодили, що договір та всі правочини вчиняються сторонами або кожною стороною окремо в електронній формі з використанням КЕП для Кредитодавця та ЕП OTP-паролем для Позичальника. Відповідно до п. 2.1. публічного договору кредитодавець надає позичальнику кредит на споживчі цілі, пов`язані із розрахунками за посилки із післяплатою, які надсилаються Відправником посилки позичальнику через мережу ТОВ «Нова пошта», шляхом видачі траншів у межах ліміту відновлюваної кредитної лінії та в межах строку дії ліміту відновлюваної кредитної лінії відповідно до умов, що погоджені сторонами у договорі/заяві. Акцептом заяви на видачу траншу зі сторони кредитодавця є видача траншу позичальнику (п. 2.1.2 публічного договору). Згідно з п.2.1 заяви про видачу траншу №32911 від 03.07.2023 позичальник просив кредитодавця видати йому 20000,00 грн. строком на 12 місяців, процентна ставка 0,0001% річних, реальна річна процентна ставка 65,86% річних, комісія за надання фінансового інструменту 2,5% в місяць (30% річних). Аналогічна інформація міститься і у паспорті споживчого кредиту стандарт продукту «Посилка в кредит», який підписано [PERSON] шляхом накладення ОТП-пароля. На підставі заяви №32911 від 03.07.2023 відповідачу були перераховані кошти в розмірі 20000 грн, що підтверджується документом на видачу готівки в гривні №3540326280 від 03.07.2023. Відповідно до п. 1.5 публічного договору кредитодавець зобов`язується надати позичальнику кредит в строкове платне користування шляхом відкриття невідновлюваної кредитної лінії з лімітом кредитування на умовах договору та заяви/заяв на видачу траншу, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином повернути кредит/транш, а також сплатити проценти/комісії за користування кредитом/траншем, розмір яких визначено у заяві/заяві про видачу траншу, виконати інші зобов`язання, передбачені цим договором. Згідно з п. 3.4. публічного договору кредитодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення суми кредиту/траншу в повному обсязі, сплати процентів за його користування, комісії та інших платежів, що належать до сплати за цим договором, у випадку коли позичальник затримав сплату частину кредиту/траншу щонайменше на один календарний місяць відповідно до умов цього договору. Як вбачається з наданого позивачем розрахунку, станом на 03.11.2023 загальний розмір заборгованості відповідача за договором становить 22500 грн, до складу якої входять: 20000 грн. заборгованості за заявою та 2500 грн. відсотків. У зв`язку з цим, позивач 24.11.2023 направив відповідачу вимогу про дострокове повернення кредиту. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковим відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ч. 2 ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). За ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. За змістом статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частиною 1 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Як визначено ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Положеннями ст. 1077, 1078 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Судом встановлено, що [PERSON] прийняв умови та правила надання кредитних коштів, однак в порушення умов кредитного договору не виконала своїх зобов`язань щодо повернення кредитних коштів. Укладений договір підписаний відповідачем, що свідчить про його обізнаність з умовами кредиту та обставинами сплати процентів. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Відповідачем розрахунок заборгованості не спростований, доказів належного виконання зобов`язань за договорами не надано. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. За змістом ч.1,2 наведеної статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. У позовній заяві позивач просить суд стягнути понесені судові витрати, які складаються із судового збору у розмірі 3028 грн та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7000 грн. Враховуючи вимоги ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 3028 грн. Щодо витрат на правничу допомогу. Відповідно до ч.2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: а) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; б) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з частиною 6 статті 137 ЦПК України обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При визначенні суми відшкодування понесених особою витрат на професійну правничу допомогу, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи із конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Вказані критерії застосовує Європейський Суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правничу допомогу, а саме: надано договір на правничу допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Така позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 372/1010/16-ц. Проте позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б засвідчували факт того, що позивач дійсно поніс витрати на правничу допомогу, а саме: договір про надання правничої допомоги, опис наданої правничої допомоги в рамках виконання договору, акт прийому-передачі наданої правничої допомоги за договором про надання правничої допомоги, відповідної квитанції, або платіжного доручення чи будь-якого іншого розрахункового документу, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вимоги позивача про стягнення з відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу. На підставі наведеного,

Outcome: approved