Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-29 00:00:00

Зміст позовних вимог та позиції учасників справи У квітні 2024 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовна заява мотивована тим, що [PERSON] звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг № б/н від 28 серпня 2014 року. [PERSON] було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку на якій встановлено початковий кредитний ліміт, який в подальшому збільшено до 43 000 грн. Для отримання доступу до рахунку та використання кредитного ліміту відповідач отримала кредитну картку Універсальна з номером [NUMBER] , строком дії - 05/18. Відповідач користувалась кредитними коштами та частково сплачувала заборгованість за договором. Далі в процесі користування рахунком 15 червня 2023 року відповідач підписала Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг на підставі якої отримала додаткову кредитну карту «Універсальна» Gold - [NUMBER], строк дії - 04/27. Заяву підписано у системі самообслуговування Приват24 за допомогою пароля. Встановлено розмір відсотків - 40,8%. Відповідач перестала вносити кошти на погашення заборгованості, покликаючись на «спірні» операції, які були проведенні по її карті [NUMBER] за 15 червня 2023 року - переказ зі своєї карти. В ході перевірки було встановлено, що 19 червня 2023 року було звернення клієнта [PERSON] щодо несанкціонованого зняття 15 червня 2023 року з її карти [NUMBER] грошових коштів в сумі 47359 грн, яке було направлене на розгляд Управління безпеки банку. В ході аналізу зафіксовано вхід в систему дистанційного обслуговування клієнта Internet Banking Приват24 - 15 червня 2023 року в період часу з 16:33 по 20:12 клієнта [PERSON] з авторизацією її фінансовим номером телефону [NUMBER] та зміною пароля входу в Приват24. Відповідно до даних банку при зміні паролю входу в Приват24 клієнтки [PERSON] на її фінансовий номер телефону [NUMBER] банк надіcлав підтвердження у вигляді СМС та разом з тим використовувались дані клієнта та картці [NUMBER] . Згідно інформації пін-код вказаної карти клієнта не змінювався, тобто процес зміни паролю в Приват24 проводився особисто клієнткою [PERSON] , або особою, яка володіла інформацією щодо пін-коду картки. Фінансові операції переказу коштів 15 червня 2023 року з карти [NUMBER] на карту іншого банку проведено через інтернет-платформу IPAY (термінали С0146982, мерчант «Райффайзен Банк» , Е8518527, мерчант ПАТ «Банк Восток»), шляхом ручного введення номера карти, терміну дії та CVC-коду карти, з підтвердженням пароля 3-d secure, який надсилається на фінансовий номер телефону. Зазначає, що без передачі персональних даних, таких як пароль від Приват24, строк дії картки, номер карти, CVV-код, ніхто, окрім власника картки, не зможе скористатись грошима, які знаходяться на картці клієнта. Транзакція підтверджена 3-d secure паролем не підлягає оскарженню, оскільки вважається однозначно ідентифікованим на правомірність і легітимність. Вважає, що операції по картці клієнта проведенні особисто клієнтом [PERSON] , або невстановленою особою внаслідок компрометації персональних даних як логін і пароль до Приват24 та ПІН коду карти [NUMBER] . Отримавши кредитні кошти, [PERSON] належним чином не виконувала взяті на себе зобов`язання, а тому станом на 25 лютого 2024 року має заборгованість в сумі 53924,68 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту - 42861,64 грн, заборгованості за відсотками- 11063,04 грн. З урахуванням викладеного, АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з [PERSON] вказану суму заборгованості за договором, а також судові витрати. Відповідач [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву, в якому у задоволенні позову просила відмовити. Відповідач підтвердила, що дійсно між банком та нею був укладений договір приєднання, банк видав їй кредитну картку [NUMBER] . В період з 28 серпня 2014 року по 14 червня 2023 року вона використовувала кредитні кошти, повертала кредит та виплачувала відсотки. 15 червня 2023 року відбулась заміна картки з [NUMBER] на [NUMBER]. Оформлення картки відбувається з фотографуванням клієнта у відділенні банку із самою карткою. Однак у даному випадку, банк не здійснив фотографування клієнта. Списання коштів із її банківського рахунку відбулось з 17 год. 06 хв. по 20 год. 12 хв. 15 червня 2023 року. 19 червня 2023 року вона звернулась до Головного управління Національної поліції України в Хмельницькій області із заявою про вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України щодо незаконного заволодіння належними їй грошовими коштами в сумі 47 359,38 грн із карткового рахунку Приватбанк [NUMBER]. 20 червня 2023 року внесено відомості до ЄРДР за №12023243000002167, досудове розслідування триває. 30 червня 2023 року вона звернулась на адресу Хмельницького відділення №40 ПАТ КБ «Приватбанк» із заявою щодо не нарахування відсотків та повідомила про безпідставне списання коштів з її рахунку. Вважає, що позивач не довів, що вона втрачала, передавала або сприяла незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Позивач за даним фактом не проводив розслідування. Представник АТ КБ «ПриватБанк» Вергуш О.Ф. у судовому засіданні позов підтримав, з підстав викладених у ньому. Додатково зазначив, що за зверненням відповідача про зняття коштів 15 червня 2023 року було проведено службове розслідування, результати якого викладенні у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечив проти позову. Вказав, що 15 червня 2023 року відбулась зміна паролю входу у «Приват24», зміна карти і кредитного ліміту без участі відповідача. В цей же день [PERSON] після виявлення вказаних обставин, а також обставин зняття невідомою особою кредитних коштів з її рахунку зателефонувала на гарячу лінію АТ КБ «ПриватБанк». Також звернулась до правоохоронних органів із відповідною заявою. Вважає, що банк зобов`язаний був зупинити усі операції по рахунку. Водночас результати перевірки її заяви Управлінням безпеки банку їй не відомі. Матеріали справи не містять жодних доказів, які б свідчити про те, що відповідач сприяла незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Процесуальні дії у справі 11 червня 2024 року прийнято справу до провадження, відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 03 липня 2024 року за клопотанням представника позивача у судовому засіданні оголошено перерву. 30 липня 2024 року відмовлено у клопотанні представника позивача про поновлення строку на подання відповіді на відзив, відповідь на відзив залишено без розгляду. Фактичні обставини справи, встановлені судом 28 серпня 2014 року відповідач [PERSON] шляхом власноручного підписання анкети-заяви, приєдналась до Умов та Правил надання банківських послуг в «ПриватБанк» (арк.спр.29). Відповідачу [PERSON] були надані кредитні кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, якими відповідач з 29 серпня 2014 року по 14 червня 2023 року користувалась, сплачувала заборгованість за тілом кредиту та відсотками, що визнається [PERSON] та підтверджується випискою за договором (арк.спр.21-27). 23 лютого 2022 року відповідач [PERSON] , шляхом підписання власноручним підписом фізичної особи, створеним на екрані електронного сенсорного пристрою Заяви, приєдналась до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк», в якій визначенні істотні умови Договору «Кредитні картки», порядок та умови надання кредиту, повернення кредиту, права та обов`язки клієнта та банку, відповідальність сторін, інші умови, в тому числі тарифи (арк.спр.42-53). 15 червня 2023 року від імені [PERSON] електронним підписом (ОТП) підписано заяву приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк» (арк.спр.41). Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором № б/н від 28.08.2014, станом на 01 червня 2023 року у [PERSON] була відсутня будь-яка заборгованість перед банком. Станом на 25 лютого 2024 року за вищевказаним договором існує заборгованість, що складається з: 42861,64 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 11063,04 грн- заборгованість за простроченими відсотками (арк.спр.17-20). Згідно з даними довідки від 27 лютого 2024 року на ім`я [PERSON] 28 серпня 2014 року відкритий картковий рахунок № [NUMBER] , кредитний ліміт встановлений у розмірі 300 гривень, кредитний ліміт зменшувався та збільшувався. 15 червня 2023 року кредитний ліміт збільшено до 43 000 грн, а 03 жовтня 2023 року - зменшено до 0,00 грн (арк. спр. 28). Даними виписки за договором підтверджується, що 15 червня 2023 року проведено операції щодо переказу зі своєї картки [NUMBER] коштів у розмірі 2025 грн, 24750 грн, 17680 грн, 510 грн, 1015 грн, зарахування суми вкладу із «Скарбнички» 3447,73 грн, зарахування переказу на картку 1000 грн. Після 15 червня 2023 року проведено наступні операції: 15 липня 2023 року - списано комісію за обслуговування у розмірі 20 грн, 26 липня 2023 року - внесено кошти у розмірі 129,35 грн в якості погашення обов`язкового платежу з картки [NUMBER] , 01 серпня 2023 року списано відсотки за використання кредитного ліміту у розмірі 2254,24 грн, 12 серпня 2023 року - списано комісію за обслуговування у розмірі 20 грн, 01 вересня 2023 року - списано відсотки за використання кредитного ліміту у розмірі 1483,64 грн, 12 вересня 2023 року - списано комісію за обслуговування у розмірі 20 грн, 01 жовтня 2023 року - списано відсотки за використання кредитного ліміту у розмірі 1436,48 грн, 12 жовтня 2023 року -списано комісію за обслуговування у розмірі 20 грн, 01 листопада 2023 року - списано відсотки за використання кредитного ліміту у розмірі 1484,99 грн, 01 грудня 2023 року - списано відсотки за використання кредитного ліміту у розмірі 1437,30 грн, 01 січня 2024 року - списано відсотки за використання кредитного ліміту у розмірі 1485,21 грн, 01 лютого 2024 року - списано відсотки за використання кредитного ліміту у розмірі 1481,18 грн. Даними витягу з ЄРДР підтверджується, що 20 червня 2023 року за заявою [PERSON] внесено відомості ЄРДР за № 12023243000002167 з попередньою кваліфікацією ч. 3 ст. 190 КК України, зокрема щодо заволодіння 15 червня 2023 року близько 16 год. 07 хв. невстановленою особою, шляхом операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки, з використанням абонентського номера [NUMBER] , за допомогою невстановленого карткового рахунку, грошовими коштами [PERSON] у сумі 47359,38 грн із карткового рахунку «ПриватБанк» [NUMBER] (арк.спр. 122). 30 червня 2023 року [PERSON] звернулась із заявою до керівника Хмельницького відділення № 40 про не нарахування відсотків на кредитну картку [NUMBER] у зв`язку із тим, що коштів із вказаного рахунку вона не знімала. Також повідомила, що 15 червня 2023 року було зламано її особистий кабінет і невідомі особи шахрайським способом заволоділи коштами, що знаходились на даному картковому рахунку (арк.спр.123). 20 листопада 2023 року [PERSON] звернулась із заявою до Департаменту з безпеки кредитних операцій в якій також повідомила про те, що 15 червня 2023 року було зламано її особистий кабінет, перезапущено кредитну картку за [NUMBER] на кредитну картку [NUMBER] , після чого невідомі особи заволоділи коштами, які знаходились на даному картковому рахунку (арк.спр.124). Мотиви з яких виходить суд та застосовані норми права Відповідно до частин першої, третьої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно з статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором чи законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з частиною першою статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК). Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ч. 1 ст. 1048 ЦК). Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлено договором. Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, в разі прострочення повернення чергової частини позики кредитор має право вимагати від боржника дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків за користування кредитом. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно зі статтею 1 Закону України від 05 квітня 2001 року № 2346-ІІІ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу. Згідно із пунктом 37.2 статті 37 Закону у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними. Відповідно до пунктів 8, 9 Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів» від 05 листопада 2014 року № 705, емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок. Відповідно до пункту 11 Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 зазначено, що: «Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року в справі № 127/23496/15-ц (провадження № 61-3239св18) зазначено, що: «встановивши, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, в межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог». Отже, саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; у разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів; сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними. Вказані висновки містяться у постанові Верховного Суду від 16 серпня 2023 року у справі № 176/1445/22. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 (провадження № 14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доводити так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Суд встановив, що по кредитній картці відповідача №5168755437600956 станом на 14 червня 2023 року була відсутня заборгованість перед банком. Позивач у позовній заяві зазначив, що 15 червня 2023 року при авторизації клієнта [PERSON] при вході в «Приват24» відбулась зміна паролю з використанням даних клієнта по картці 4149499142097615, зокрема введенням пін-коду цієї карти, який не змінювався. Водночас матеріали справи не містять даних про те, що держателем карти [NUMBER] є [PERSON] . Сторони не оспорюють, що 15 червня 2023 року на ім`я відповідача видано додаткову картку за № [NUMBER] із встановленим кредитним лімітом 43 000 грн, а також ту обставину, що цього ж дня із цієї картки на карту іншого банку проведено п`ять операцій переказу коштів у загальній сумі 45 980 грн. Після 15 червня 2023 року використання кредитних коштів не відбувалось. Наявні у справі докази, на переконання суду, безспірно не підтверджують, що [PERSON] , як користувач кредитної картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяла у доступі до відомостей по кредитній картці, її особового рахунку, акаунту чи мобільного додатку «Приват24», незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжні операції 15 червня 2023 року щодо перерахування із карткового рахунку грошових коштів. Доводи позивача стосовно того, що саме дії відповідача, в порушення Умов та правил надання банківських послуг, призвели до несанкціонованого зняття коштів з її карткового рахунку, оскільки вона своїми діями сприяла незаконному використанню інформації, яка дала змогу ініціювати третій особі проведення платіжних операцій, не заслуговують на увагу, оскільки вони ґрунтуються виключно на припущеннях, що не мають доказового підтвердження. Позивач не навів конкретні обставини, які підтвердженні належними та допустимими доказами, які б підтверджували факт того, що позивач своїми діями сприяла розкриттю конфіденційної інформації, внаслідок чого стало незаконне списання грошових коштів з карткового рахунку позивача. Пояснення позивача викладенні у позовній заяві та надані представник позивача [PERSON] у судовому засіданні не мають доказового значення, оскільки не є джерелом доказів. Натомість судом встановлено факт звернення відповідача [PERSON] до банку, а так само її звернення до правоохоронних органів з приводу вчинених стосовно неї шахрайських дій. Наведені обставини у сукупності свідчать про те, що у відповідача була дійсно відсутня воля на вчинення такого перерахування коштів. Враховуючи викладене, у задоволенні позову належить відмовити за недоведеністю позовних вимог. Розподіл судових витрат Згідно з частиною першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з частинами першою, четвертою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Верховний Суд у постанові від 28 грудня 2020 року по справі № 640/18402/19 вказав, що розмір винагороди за надання правової допомоги, визначений у договорі вигляді фіксованої суми не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу. Відповідно до висновку Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 розподілу також підлягають витрати на професійну правничу допомогу незалежно від того чи їх фактично сплачено чи має бути сплачено. Правничу допомогу під час розгляду справи відповідачу [PERSON] надавав адвокат Соловей О.В. на підставі ордеру від 13 травня 2024 року відповідно до договору про надання правової допомоги від 10 травня 2024 року (арк.спр.129). Згідно п. 4.1 договору вартість послуг встановлюється у фіксованому розмірі та становить 10 000 грн. Відповідно до квитанції № 95 від 13 травня 2024 року [PERSON] частково сплачено адвокату Солов`ю О.В. кошти у сумі 3000 грн (арк.спр.130). Представник позивача із клопотанням про зменшення розміру витрат на правничу допомогу відповідача не звертався. Враховуючи викладене, витрати відповідача [PERSON] на професійну правничу допомогу на загальну суму 10 000 гривень, слід стягнути із позивача на її користь. Водночас, з урахуванням відмови у позові, сплачений позивачем судовий збір у розмірі 3028 грн необхідно покласти на позивача.

Outcome: approved