Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-07 00:00:00

09 серпня 2023 року позивачка звернулася до суду з позовом до Мигіївської об`єднаної сільської територіальної громади, про визнання права власності на житловий будинок, що розташований по [ADDRESS] , за набувальною давністю. В обґрунтування вказаного позову зазначено, що з 1997 року позивач проживає у будинку за вказаною адресою. Проживати у будинку їй дозволив власник [PERSON] , який на той час був людиною похилого віку, якого забрали до себе проживати його далекі родичі. Позивач зареєстрована в будинку з 05.08.1997 року. [PERSON] та людина яка його забрала до себе давно померли. Будинок зареєстрований на праві власності за [PERSON] . Спадкоємці позивачу не відомі. Таким чином позивач вважає себе фактичним власником будинку, добросовісно заволоділа цим будинком і продовжує відкрито, безперервно володіти ним протягом понад десять років, а тому просить визнати за нею право власності на цей будинок за набувальною давністю. В судове засідання сторони не з`явилися, позивачка надала заяву з проханням слухати справу у її відсутність, вимоги підтримала. Представник відповідача до суду надав заяву про слухання справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав. Суд, дослідивши матеріали справи вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом було встановлено, що [PERSON] помер [INFO] . Встановити живих спадкоємців [PERSON] суду не вдалося, через неточності написання по батькові [PERSON] ( [PERSON] ) та відсутність достатніх відомостей що ідентифікують особу для отримання необхідної інформації від нотаріусів та нотаріального архіву. Проте, зважаючи на участь у справі представника територіальної громади та викладені нижче висновки, до яких дійшов суд, права жодних осіб, які не приймають участь у розгляді цієї справи на переконання суду порушені не будуть. Так, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] отримав право власності на спірний будинок на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 23 серпня 1989 року, виданого Лисогірською сільською радою народних депутатів Первомайського району Миколаївської області УРСР. З витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно виданого Первомайським міжміським бюро технічної інвентаризації вбачається, що [PERSON] зареєстрував право власності на цей будинок 21.02.2005 року. Тобто на час смерті (23.11.2006 року) [PERSON] залишався власником спірного будинку і ще за життя зареєстрував своє право власності у встановленому чинним на той і на цей час законодавством порядку значно пізніше, ніж як зазначає позивачка, вона почала проживати у цьому будинку (1997 рік). Весь час проживання у спірному будинку позивачу було достовірно відомо про те, що він їй не належить та було відомо кому саме цей будинок належить. У аналогічній справі Верховний Суд у постанові від 28 квітня 2020 року, справа № 552/1354/18, виклав наступну, обов`язкову для застосування судами, правову позицію. Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 1 статті 344 ЦК України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.. Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц. Отже, з огляду на вищевикладений висновок Верховного суду у аналогічній справі, суд вважає, що доводи позивача про те, що вона більше 10 років безперервно володіє житловим будинком, до уваги прийняти не можна, оскільки ці дії позивача не свідчать про набуття ним права власності на нерухоме майно та не є підставою для набуття такого права. На підставі наведеного, суд вважає, що позовні вимоги є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed