Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування Кам`янської міської ради в особі Служби у справах дітей Кам`янської міської про позбавлення батьківських прав, в якому просить позбавити [PERSON] , батьківських прав по відношенню до [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову зазначив, що він, [PERSON] , є рідним братом [PERSON] , [INFO] (далі - сестра, [PERSON] ), що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] . [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . [INFO] у його сестри та [PERSON] (далі - відповідач) народилася донька - [PERSON] (далі - [PERSON] , племінниця), факт народження якої підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Після смерті його сестри племінниця проживає у квартирі, за адресою: [ADDRESS] разом із ним та його з сестрою матір`ю - [PERSON] (далі - [PERSON] ). Вказаний факт підтверджується копією довідки про склад сім`ї ТОВ «Абонент XXI» від 22.12.2023 р. № 001267096 та актом № 876, складеним 01.02.2024 р. Комунальним підприємством Кам`янської міської ради «Добробут» за участю мешканців їхнього будинку, про що наявні їх підписі у даному акті. Ця квартира є їх спільною частковою власністю з матір`ю. Ще за життя його сестри, починаючи з 2017 року спільне проживання між нею та відповідачем було припинено, оскільки він почав постійно вживати алкоголь та згодом пішов із сім`ї. З того часу відповідач не те, що не утримував свою доньку, хоча й має такий обов`язок, а навіть не цікавився ані її життям, ані здоров`ям, ані успіхами чи проблемами, не телефонував, не відвідував у школі, не збирав обіди, не купував шкільний одяг, не виявляв бажання спілкуватись з дитиною, взагалі жодного разу не бачив та не розмовляв з донькою і продовжує постійно вживати алкогольні напої. В свою чергу, такий неблагополучний спосіб життя відповідача унеможливлює створення безпечного, спокійного та стійкого середовища для належного розвитку його доньки. Навіть після смерті його сестри відповідач не тільки не підтримав свою доньку, яка втратила маму, йому навіть не було цікаво, де саме, за який кошт та з ким тепер житиме його донька, у якої він залишився фактично єдиною найближчою людиною, жодного разу не відвідав, не зателефонував, не поцікавився її станом. Зазначені обставини підтверджуються і характеристикою з місця навчання його племінниці - Комунального закладу «Ліцей №31» Кам`янської міської ради, де про відповідача жодного згадування не міститься. [PERSON] взагалі не цікавить, чи відвідує його донька будь-які спортивні секції чи ні, яке у неї здоров`я та чи хворіла вона за всі ці роки, що він її не бачив, чи потребує вона чогось, що вона їсть, які має уподобання. Відповідач не дбає і не піклується ані про фізичний, ані про духовний розвиток дитини, не сприяє засвоєнню донькою загальновизнаних норм моралі, не надає доньці доступу до культурних та інших духовних цінностей, так як це встановлено ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства». На сьогоднішній день дитині вже тринадцять років, вона не пам`ятає батька та не має до нього ніяких почуттів, оскільки за всі ці роки жодного разу його не бачила, не чула привітань зі святами, не отримувала від батька жодного подарунка на день народження, жодної іграшки. Також в спілкуванні із ним племінниця ніколи про нього не питала та не цікавилася. Відповідач жодним чином не був позбавлений інформації стосовно місця перебування дитини, йому не створювалися перешкоди у спілкуванні з донькою та у прийманні участі батька в вихованні, а тому його поведінка і фактичні обставини свідчать про вольове небажання відповідача виконувати відносно дитини батьківські обов`язки, покладені на нього законом. Вказане свідчить про наявність підстав для позбавлення батьківських прав щодо його племінниці. Якби він разом зі своєю матір`ю не забрали [PERSON] до себе та не піклувалися про неї, то не те що забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти було б під питанням, а взагалі життя та буття його племінниці було під загрозою. З моменту смерті його сестри він неодноразово намагався додзвонитися до відповідача та вирішувати питання, що стосуються життя та потреб його доньки, однак йому це вдавалося вкрай рідко і, нажаль, по суті безрезультатно. А тому вказана байдужість та бездіяльність відповідача не тільки свідчить про невиконання ним батьківських обов`язків, які б сприяли нормальному розвитку дитини, а взагалі вказують на небезпеку з його боку здоров`ю та життю його племінниці, що є підставою для позбавлення його батьківських прав. Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, надали заяву про розгляд справи без їх участі. Позовні вимоги підтримали повністю. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав заяву щодо розгляду справи за його відсутності. Позовні вимоги визнав в повному обсязі, не заперечував проти їх задоволення. Представник третьої особи - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Кам`янської міської ради в особі служби у справах дітей Кам`янської міської ради в судове засідання не з`явився, надали заяву про розгляд справи без участі їх представника, рішення просили прийняти з урахуванням Висновку Виконавчого комітету Кам`янської міської ради Дніпропетровської області, в якому зазначено, що позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] є доцільним. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що пред`явлені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав: Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом досліджені всі докази надані сторонами, клопотань про витребування та дослідження інших доказів до суду не надходило. У судовому засіданні було встановлено наступне: [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю, без реєстрації шлюбу. Від цих стосунків мають малолітню доньку [PERSON] , 2010 р.н., що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Починаючи з 2017 року спільне проживання [PERSON] та. [PERSON] було припинено, оскільки він постійно вживав алкоголь та згодом пішов із сім`ї. Малолітня [PERSON] , 2010 р.н. залишилася мешкати разом з матір`ю [PERSON] , яка піклувалась про неї та матеріально утримувала. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Після смерті [PERSON] малолітня [PERSON] , 2010 р.н. проживає у квартирі, за адресою: [ADDRESS] разом із [PERSON] та [PERSON] . Вказаний факт підтверджується копією довідки про склад сім`ї ТОВ «Абонент XXI» від 22.12.2023 р. № 001267096 та актом № 876, складеним 01.02.2024 р. Комунальним підприємством Кам`янської міської ради «Добробут» за участю мешканців будинку, про що наявні їх підписі у даному акті. Ця квартира є спільною частковою власністю [PERSON] та [PERSON] .. Наказом служби у справах дітей Кам`янської міської ради від 08.02.2024 малолітня [PERSON] , 2010 р.н. влаштована в сім`ю до рідного дядька - [PERSON] , який мешкає за адресою: [ADDRESS] разом зі своєю матір`ю, бабусею дитини. Відповідно до Висновку № 8вих-20/583 від 15.07.2024 року виконавчого комітету Кам`янської міської ради Дніпропетровської області про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] зазначено, що ураховуючи інтереси неповнолітньої [PERSON] , 2010 р.н., беручи до уваги рішення комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті міської ради від 08.07.2024 року вважає, що позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] є доцільним. Згідно з п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» Факт ухилення батька (матері) від виховання та утримання дітей може бути підтверджений письмовими доказами (актами, листами тощо), а також показаннями свідків. Окремого рішення суду на підтвердження цього факту не потрібно. У відповідності до ч.2 ст.150 Сімейного кодексу України (далі - СК України) батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Враховуючи те, що відповідачка по справі жодним чином не була позбавлена інформації стосовно міста перебування дитини, а з боку позивача ніколи не створювалися перешкоди у спілкуванні сина з матір`ю та прийманні участі матері у вихованні. Вище викладенні обставини свідчать про фактичну можливість, але вольове небажання виконувати відносно дитини батьківські обов`язки, покладені на матір законом. У відповідності до ч.2 ст.157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні. Нехтування батьківськими обов`язками з боку матері, на мою думку, принижує гідність дитини, а наявність людини, яка юридично має права матері, але фактично залишається чужою людиною, може в подальшому привести до негативних наслідків у житті сина, як з моральної, так і з правової точки зору. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Ст.32 Конституції України передбачено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Сімейне життя - це особисті майнові та немайнові відносини між подружжям, іншими членами сім`ї, яке здійснюється на засадах, визначених у Сімейному кодексі: кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя (частина четверта статті 4); ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України (частина п`ята статті 5); регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя (частина четверта статті 7) та інше. Неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними‚ і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб (пункт 3.1 рішення Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року №2-рп/2012 у справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України). З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав малолітніх та неповнолітніх дітей не розлучатися з батьками і врахування при цьому як найкращих інтересів дітей (статті 1, 9 Конвенції про права дитини від 19.11.1989 р., ратифікованої Постановою Верховної Ради від 27.02.1991 р. №789-XII). При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві. Отже, в даному випадку допускається обмеження прав особи, а процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами Сімейного кодексу України (статті 164-167). Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» (далі - Закон №2402-ІІІ), кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст.12 Закону №2402-ІІІ, виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Положеннями норм Сімейного кодексу України встановлено, що кожний із батьків зобов`язаний піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов`язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.ст. 150, 151, 152, 155 СК України). Відповідно до ч.ч.1,4 ст.164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Відповідно до ст.165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Неодноразові звернення до відповідача змінити свою поведінку відносно своєї доньки, яка дуже потребує батьківського піклування, до позитивних результатів не призвело. Навпаки, відносини погіршилися, відповідач взагалі змінив номер телефону і спілкування з ним взагалі припинилося. Місце його проживання позивачеві та бабусі не відомо. Відповідно до п.п. 15,16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст.164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року та ратифікованої постановою Верховної ради України від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Згідно з частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Верховний Суд у постанові від 13.07.2022 по справі № 366/2047/18, зазначив, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Верховний Суд у постанові від 13.07.2022 по справі № 366/2047/18, зазначив, що вирішуючи спір, суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, правові наслідки позбавлення батьківських прав визначено статтею 166 СК України. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в позові про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Відповідно до пункту 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Савіни проти України» право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до пункту 49 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Савіни проти України», хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідно до пункту 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України», втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є «необхідним у демократичному суспільстві» для забезпечення цих цілей. Оскільки відповідачем в повному обсязі визнано позовні вимоги, тому доводи позивача щодо того, що відповідач дійсно ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню доньки, нехтує своїми батьківськими обов`язками і не піклується про фізичний і духовний її розвиток, не піклується про стан її здоров`я, тобто по своїй вині ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини нічим не спростовуються і ці обставини слід вважати доведеними. За таких обставин позов заявлено обґрунтовано та у відповідності до вимог чинного законодавства, тому він підлягає задоволенню у повному обсязі. Разом з тим, суд звертає увагу на те, що відповідно до ч.1 ст.169 Сімейного кодексу України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Відповідно до ч. 4 зазначеної статті суд при поновленні батьківських прав перевіряє наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини. Задовольняючи позов, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати, а саме судовий збір у сумі 1211 гривень 20 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: approved