Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-24 00:00:00

08 лютого 2024 року до Суворовського районного суду м. Одеси надійшов позов [PERSON] до ТОВ «Дієса» про стягнення заборгованості за нарахованою, але не виплаченою заробітною платою у розмірі 68000 грн без відрахування обов`язкових платежів та внесків з нарахованої заробітної плати та податків, компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 19279 грн без відрахування податків, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 серпня 2023 року до дня винесення рішення, але не більше ніж за шість місяців, тобто до 28 лютого 2024 року на загальну суму 184248,32 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач вказував на те, що з 13 листопада 2021 року він працював на посаді керуючого магазином Департаменту з роздрібної торгівлі Філії 2 ТОВ «Дієса», з липня 2023 року відповідач перестав виплачувати йому заробітну плату, 31 серпня 2023 року він звільнився, при звільненні з ним не розрахувалися, розмір нарахованої зарплати складає 68000 грн, з яких за липень і серпень 2023 по 34000 грн. Крім того, позивачу при звільненні з роботи підлягала виплати компенсація за 13 днів невикористаної щорічної відпустки, розмір якої за розрахунками позивача складає 19279 грн. Також позивач визначив розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за період з 31 серпня 2023 року до 28 лютого 2024 року, тобто за 6 місяців (128 робочих дня), виходячи із середньоденної заробітної плати 1439,44 грн, який склав 184248,32 грн. 26 лютого 2024 року після усунення недоліків та отримання інформації про зареєстроване місце проживання позивача відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 08 травня 2024 року через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» представник відповідача надав суду клопотання, в якому зазначив, що у зв`язку з військовою агресією рф Товариство знаходиться під дією форс-мажорних обставин, що унеможливлює підтримання нормальної господарської діяльності. Дані обставини підтверджується ухвалою Господарського суду м. Києва від 24 квітня 2024 року про затвердження плану санації ТОВ «Дієса» до відкриття провадження про банкрутство, якою встановлено знаходження Товариства в стані форс-мажору. Перебування Товариства під дією форс-мажорних обставин, що також підтверджується Сертифікатом №3000-24-0827 від 23.04.2024 року, є підставою для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, що призвело до несвоєчасної виплати заробітної плати та компенсації невикористаної відпустки. Саме Товариство зазнало значних збитків, у зв`язку з чим подаються позови до рф про стягнення збитків. Дані обставини вказують на відсутність вини роботодавця перед колишнім працівником щодо неможливості своєчасно оплатити йому заробітну плату при звільнені та в безпідставному застосуванні до роботодавця, який наразі знаходиться не у стабільному фінансовому стані (досудовій санації) фінансових санкції у вигляді середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку. Також представник відповідача просив врахувати порушення позивачем строків звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку і на цій підставі відмовити у задоволенні позову у цій частині, а також врахувати співмірність витрат на правову допомогу із фактичними затратами у справі незначної складності, оскільки заявлена сума витрат є надмірно завищеною і підлягає зменшенню до 4000 грн. У своїх запереченнях від 18 липня 2024 року представник позивача зазначила, що у день звільнення позивачеві не була вручена трудова книжка і наказ про звільнення, лише 20 грудня 2023 року позивач отримав вказані документи, тому саме з цього часу слід обчислювати строк звернення з позовом до суду. Крім того, за цей період позивач двічі вживав заходів досудового вирішення спору, тому сторона позивача вважає, що строк звернення до суду ними не порушений. Оскільки відповідач не надав жодних заперечень щодо розрахунків сум заборгованості по зарплаті та невикористаній відпустці, то це свідчить про достовірність зазначених позивачем сум стягнення. Представник позивача\~у судовому\~засіданні позовні\~вимоги підтримала\~та просила\~їх задовольнити. Відповідач явку свого представника у судове засідання не забезпечив, у матеріалах справи є клопотання про розгляд справи у відсутності їхнього представника. Дослідивши матеріали справи, заслухавши представника позивача, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на таке. Судом було встановлено наступні факти і відповідні їм правовідносини. З 13 листопада 2021 року [PERSON] був прийнятий на посаду керуючим магазином Філії 2 Департаменту з роздрібної торгівлі ТОВ «Дієса» (наказ № Z00/12/11/005ПР від 12 листопада 2021 року). 31 серпня 2023 року [PERSON] звільнився із займаної посади за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України з виплатою компенсації за 13 календарних днів відпустки (наказ № Z00/30/08/071ПР від 30 серпня 2023 року). За липень та серпень 2023 року позивачу не була виплачена заробітна плата, тому за розрахунками позивача заборгованість по заробітній платі складає 68000 грн вже без відрахування податків (по 34000 грн за липень і за серпень 2023 року). Також позивачеві при звільненні з роботи підлягала виплата компенсації за 13 днів невикористаної щорічної відпустки, про що зазначено у наказі про звільнення № Z00/30/08/071 від 31 серпня 2023 року. Сума невикористаної відпустки за розрахунком позивача складає - 19279 грн (дохід за грудень 2023 - червень 2023 року, який був виплачений позивачу - 192793 грн поділити на 174 робочих днів і помножити на 13 днів відпустки). Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно зі ст. 94 КЗпП України\~ заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами (ст. 97 КЗпП України). Відповідно до\~ст.ст. 21, 22 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору, \~суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Частиною 1 ст. 115 КЗпП України встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до частини першої\~ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у\~статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника (стаття 117 КЗпП України). Відповідно до\~ст. 47 КЗпП України\~роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена\~статтею 117 КЗпП України\~відповідальність. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява № 9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване\~Конституцією України, нормами\~Кодексу Законів України про працю,\~Закону України «Про оплату праці», а позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем до 31 серпня 2023 року, виконував свої трудові обов`язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримав всі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду. В пункті 5\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що необхідно враховувати, що норми і гарантії оплати праці, визначені законодавством для працівників підприємств, установ, організацій усіх форм власності, є мінімальними державними гарантіями і тому при договірному регулюванні вони не можуть бути погіршені. Йдеться як про мінімальний розмір заробітної плати, так і про норми оплати праці, зокрема за час простою. Враховуючи, що трудовий договір це угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату (ч.1 \~ст. 21 КЗпП України), що обов`язок організувати бухгалтерський облік на підприємстві покладено на власника або уповноважений ним орган, саме відповідач має довести, що він виплатив позивачу заробітну плату. Відповідно до\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до роз`яснень викладених у п. 8\~Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.99 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відповідно до\~ст. 117 КЗпП України в разі несплати власником або уповноваженим ним органом належних звільненому працівнику сум у встановлені строки, зазначені в 116 цього\~Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні сплатити працівнику його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку або на момент розгляду справи в суді. Вирішуючи позовні вимоги, в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, а саме до дня винесення судового рішення по справі, слід зазначити, що відповідно до п. 20\~Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»,\~установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі\~ст. 117 КЗпП\~стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Так, 24 березня 2022 року набрав чинності\~Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», яким встановлено, що роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці лише якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Тож у разі перевірки чи виникнення судового спору роботодавцю потрібно буде доводити, що причиною порушення строків виплати зарплати була саме непереборна сила. Згідно листа Торгово-промислової палати України від 28 лютого 2022 року № 2024/02.0-7.1 Торгово-промислова палата України засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до\~Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Враховуючи це, ТПП України підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили). У Постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 у справі № 243/2071/18 (провадження № 61-48088сво18) вказано, що: «зважаючи на вимоги позивача - виплата заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, компенсації за затримку видачі трудової книжки та середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а також встановлені форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), застосуванню підлягають положення трудового і цивільного законодавства. Статтею 617 ЦК України\~передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. З 24 лютого 2022 року відповідно до\~Закону України «Про правовий режим воєнного стану»\~в Україні введено режим воєнного стану. Згідно зі\~статтею 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»\~заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором. Роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. У разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойових дій, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства. Відповідно до\~статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»\~Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо (частина друга\~статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»)». Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 905/857/10 (провадження № 12-56гс21) зазначила, що заробітна плата є відповідальністю в розумінні\~статті 617 ЦК України, від якої роботодавець може бути звільнений внаслідок випадку або непереборної сили, а також, дійшла висновку, що: «Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно (частина перша\~статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»). Статтею 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції встановлено, що протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України. Викладене свідчить, що єдиний належний документ, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, - це сертифікат, виданий у порядку та на підставі\~статті 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні». Разом з цим, обставини, які можуть бути кваліфіковані як обставини непереборної сили (форс-мажор), можуть бути підтверджені належними доказами, зокрема висновками експертів, показаннями свідків. Суд також враховує підстави звільнення від доказування - обставини, які визнаються учасниками справи, обставини, визнані судом загальновідомими тощо (стаття 82 ЦПК України). Отже, суд визнає наявність форс-мажорних обставин з урахуванням установлених обставин справи та наявних у справі доказів. Відповідно до положень\~статті 263 ЦК України\~непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Обставини непереборної сили (форс-мажорні обставини) - це обставини, що перешкоджають виконанню зобов`язань однією із сторін, незалежні від її волевиявлення і контролю, а також непереборні при вживанні всіх розумних заходів щодо їх запобігання. Визначення обставин непереборної сили наведено у статті 79 Конвенції ООН про договори міжнародної купівлі-продажу товарів (укладена у Відні 11 квітня 1980 року). Для визначення яких-небудь обставин форс-мажорними необхідно обов`язкова наявність ряду чинників: непереборність сили, що викликала ці обставини; неможливість контролювати ситуацію, впливати на неї; виникнення перешкоди не могло бути передбачено під час укладення зобов`язання. Положеннями частини другої\~статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»\~визначено, що форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо. Із урахуванням положень частини першої\~статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»\~та пункту 6.10 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого Рішенням Президії Торгово-промислової палати України 18 грудня 2014 року № 44(5), документом, який засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), є сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), який видає Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати, вимоги до якого встановлені пунктом 6.11 Регламенту. Враховуючи те, що відповідач не заперечував проти наданих позивачем розрахунків заборгованості, відомостей про розмір заборгованості не надав, суд дійшов висновку, що заявлена позивачем сума відповідає вимогам вказаних вище норм, тому підлягає задоволенню. При цьому суд враховує, що розрахунок позивачем проводився з відрахуванням обов`язкових платежів та внесків. Що стосується вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, тов цій частині позову необхідно відмовити, оскільки як судом встановлено відсутність вини відповідача у невиплаті заробітної плати. Окремо необхідно звернути увагу на строки звернення до суду. Так, представник відповідача вказував на пропуск строку для звернення до суду, однак з таким твердженням суд не погоджується. Стаття 233 КЗпП України визначає, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Як видно з наданих доказів позивач звернувся до відповідача для отримання відомостей про заборгованість по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку, отримання копій наказів, і отримав відповідь в грудні 2023 року. Оскільки після отримання вказаних відомостей позивач 08.02.2024 року звернувся з позовом до суду , тому тримісячний строк він не пропустив. За нормами ст.137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) \~ \~ \~ \~розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) \~ \~ \~ \~ розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. На підтвердження витрат правничої допомоги позивачем надано Угоду про надання правової допомоги від 01 лютого 2024 року, складену між [PERSON] та адвокатом Поліщук М.І. відповідно до якої за весь період надання правової допомоги та ведення справи у суді першої інстанції розмір гонорару складає10000 грн, та акт № 01 від 22 липня 2024 року, відповідно до якого у вартість гонорару входить: надання усної консультації 2000 грн, підготовка та подання позовної заяви 4000 грн, підготовка та подання заперечень на клопотання відповідача 1000 грн, участь адвоката у трьох судових засіданнях 3000 грн. Відповідач заперечував проти заявленого розміру витрат на правничу допомогу, вказуючи, що вони не є співмірними, виходячи із складності справи та витраченого адвокатом часу. Отже, враховуючи вказані норми та додані докази про розмір правничої допомоги, виходячи із співмірності із складністю справи та витраченим адвокатом часу, суд визначив розмір правничої допомоги, яка підлягає стягненню з відповідача у розмірі 7000 грн. При вирішенні питання про стягнення правничої допомоги судом враховано правові висновки Верховного Суду у справах № 755/9215/15-ц, №922/445/19. Згідно зі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути також судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Outcome: partial