Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що в провадженні Деснянського районного суду м. Києва знаходилася цивільна справа № 754/6067/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа [PERSON] про стягнення грошових коштів. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 23.01.2024 року, яке 08 березня 2024 року набрало законної сили, задоволено його вимоги та стягнуло з [PERSON] на його користь грошові кошти в сумі 391 593 грн. та 91 680 грн. Однак, боржник [PERSON] , добровільно не виконує рішення суду. З урахуванням положень ст.625 ЦК України, позивач вважає, що невиконання відповідачем своїх грошових зобов`язань згідно рішення суду в сумі 391 593,00 грн. нанесло йому інфляційні збитки в розмірі 167 210,00 грн., а також за період з квітня 2021 року по квітень 2024 року нараховано 3 % річних від простроченої суми боргу в розмірі 35 244,00 грн., а сумарно збитки від невиконання відповідачем своїх грошових зобов`язань згідно рішення суду в сумі 391 593,00 гривні з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми боргу складають 202 454,00 грн. Щодо грошових коштів в сумі 91 680 грн., то невиконання відповідачем своїх грошових зобов`язань згідно рішення суду в цій частині нанесло йому інфляційні збитки в розмірі 39 147,00 грн., а також нараховано 3 % річних за вказаний період в розмірі 8 244,00 грн., сумарно збитки від невиконання відповідачем своїх грошових зобов`язань згідно рішення суду в сумі 91 680,00 гривні з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми боргу складають 47 391,00. Загальний розмір збитків від невиконання відповідачем своїх грошових зобов`язань згідно рішення Деснянського районного суду м. Києва від 23.01.2024 року становить 249 845,00 грн. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить стягнути з відповідача вищевказану суму. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва Скрипки О.І. від 13.06.2024 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України. Сторони, в передбачений ч. 7 ст. 279 ЦПК України строк, не звернулись до суду з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. Строк, визначений ч. 3 ст. 279 ЦПК України, для реалізації особами своїх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків сплив. Відповідачем до суду не подано відзиву на позовну заяву, при цьому остання належним чином повідомлялась про розгляд справи в суді. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, заочним рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 23.01.2024 року у справі № 754/6067/23 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 91 680,00 грн. в якості відшкодування матеріальної шкоди за автомобіль, а також грошові кошти у розмірі 391 593,00 грн. в якості відшкодування матеріальної шкоди за майнові права до [PERSON] . Рішення суду не оскаржувалось і набрало законної сили і на даний час не виконано. Позивач просить задовольнити його вимоги, вказуючи на те, що боржником рішення суду не виконується, грошові кошти не сплачуються, а тому наявні підстави для стягнення з боржника інфляційних втрат та 3 % річних від суми заборгованості за період з квітня 2021 року по квітень 2024 року в загальному розмірі 249 845,00 грн. Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певних дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (частина друга статті 509 ЦК України). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, але також завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі й інші юридичні факти (частина друга статті 11 ЦК України). Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між суб`єктом, який таку шкоду завдав, і потерпілим. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим. За змістом статей 524, 533 - 535 і 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Судове рішення про стягнення таких коштів є рішенням про примусове виконання обов`язку в натурі, тобто підтверджує грошове зобов`язання, зокрема те, що виникло у боржника у зв`язку із завданням ним шкоди потерпілому (кредитору). Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України). Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. За змістом частини другої статті 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). Отже, положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду. Матеріалами справи підтверджено, що відповідач має перед позивачем грошове зобов`язання, що підтверджується заочним рішенням Деснянського районного суду м.Києва у справі № 754/6067/23 від 23.01.2024 року, яке набрало законної сили 08.03.2024 року року, про стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди в розмірі 91 680,00 грн. та 391 593,00 грн., а всього 483 273,00 грн. Із даним позовом [PERSON] звернувся до суду 05.06.2024 року, заявивши вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних за період з квітня 2021 року по квітень 2024 року. Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Порушенням зобов`язання, згідно з статтею 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). По своїй суті зобов`язання про відшкодування майнової шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру відшкодування. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала шкоди, може бути: 1) договір особи, що завдала шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки відшкодування шкоди; 2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір відшкодування шкоди. Тільки після конкретизації змісту зобов`язання про відшкодування шкоди за допомогою рішення суду або договору про відшкодування шкоди, те чи інше зобов`язання може бути кваліфіковане як грошове, і відповідно може відбутися прострочення боржника (особи, що завдала шкоди) щодо його виконання (аналогічний висновок викладений у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду 03 квітня 2019 року у справі № 757/3725/15-ц, від 04 грудня 2019 року у справі № 463/389/14-ц, від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц). Як вказано у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17.08.2022 у справі № 757/37126/18 (провадження № 61-406св21) загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовних вимог, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру відсотків та пені, наявності доказів, що їх підтверджують). Суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі, якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.06.2022 у справі № 296/7213/15 (провадження № 61-10125св21)). Підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди між сторонами є факт її завдання позивачу, а рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 23.01.2024 року у справі № 754/6067/23 встановлено факт завдання шкоди, конкретизовано її розмір та визначено спосіб відшкодування (грошові кошти). Зазначене судове рішення набрало законної сили 08.03.2024 року. На підставі наведеного, суд приходить до висновку про те, що в даному спорі між сторонами мають місце зобов`язання, які виникли з деліктного зобов`язання на підставі судового рішення і відповідальність відповідача за порушення грошового зобов`язання відповідно до ст.625 ЦК України настає з дня, наступного після набрання чинності судовим рішенням, а саме з 09.03.2024 року. Початок розрахунку сум, передбачених ст. 625 ЦК України, який обчислений позивачем з квітня 2021 року по 09.03.2024 року, є необґрунтованим та безпідставним, оскільки сума заподіяної матеріальної шкоди була встановлена рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 23.01.2024 у справі № 754/6067/23, яке набрало законної сили 08.03.2024 року. Відтак, в цій частині позову належить відмовити з вищенаведених мотивів, а з відповідача на користь позивача належить стягнути інфляційні втрати та 3 % річних за період з 09.03.2024 року по 30.04.2024 року включно в розмірі 3387,74 грн. та 2099,46 грн. відповідно, а всього 5 487,20 грн., виходячи із загальної суми стягнутої за рішенням суду шкоди в розмірі 483 273,00 грн., виходячи з наступних розрахунків. Розрахунок інфляційних втрат здійснюється за формулою ІІС = (ІІ1 : 100) x (ІІ2 : 100) x (ІІ3 : 100) x ... (ІІZ : 100) ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення, ...... ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення. Виходячи з індексу інфляції за березень 2024 року - 100,50, квітень 2024 року - 100,20, то IIc (100,50 : 100) x (100,20 : 100) = 1.00701000. Інфляційне збільшення: 483 273,00 x 1.00701000 - 483 273,00 = 3 387,74 грн. Розрахунок 3 % річних здійснюється за формулою: Сума санкції = С x 3 x Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення. Період прострочення грошового зобов`язання з 09.03.2024 року по 30.04.2024 року, кількість днів у періоді - 53, розрахунок: 483 273,00 x 3 % x 53 : 366 : 100 = 2099,46 грн. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме стягнення з відповідача на користь позивача інфляційні втрати та 3 % річних за період з 09.03.2024 року по 30.04.2024 року включно в розмірі 3387,74 грн. та 2099,46 грн. відповідно, а всього 5 487,20 грн., в решті вимог належить відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених вимог в розмірі 66 грн. 50 коп.

Outcome: partial