Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-01 00:00:00

У травні 2024 року позивач звернувся до Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» про стягнення заборгованості по заробітній платі, в якій просив стягнути з відповідача на її користь заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі у розмірі 29\~920,00 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 500 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що перебуває у трудових відносинах з відповідачем та останній має заборгованість перед позивачем по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі. Відповідно до довідки, виданої відповідачем, станом на 26 березня 2024 року позивачу не виплачена заробітна плата у сумі 32\~593,00 грн. Також, зазначила, що після складання та видачі довідки позивачу було виплачено заробітну плату за липень 2021 року у розмірі 2\~673,00 грн., чим частково погашено заборгованість. Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем складає 29\~920,00 грн. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 26 липня 2024 року відповідачем було подано на адресу суду відзив на позовну заяву, згідно якого представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовної заяви, зазначивши, що причиною несвоєчасної виплати заробітної плати є факт наявності обставин, що істотно ускладнюють своєчасну виплату грошових коштів, а саме той факт, що Державне підприємство «Виробниче об`єднання «Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» перебувало та перебуває в тяжкому економічному стані, що спричинено фінансовою кризою в країні. Щодо заявлених витрат на правову допомогу в розмірі 2\~500,00 грн. просили відмовити як такі, що не підтверджені доказами. Суд, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи, встановив наступне. Встановлено, що позивач перебуває у трудових відносинах з відповідачем (а.с.9-11). Згідно довідки Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» від 26 березня 2024 року №13, станом на 26 березня 2024 року позивачу не виплачена заробітна плата у сумі 32\~593,00 грн., у т.ч. по місяцям: за травень 2021 року 3195,00 грн; за червень 2021 року 2862,00 грн.; за липень 2021 року 2673,00 грн; за серпень 2021 року 3628,00 грн; за вересень 2021 року 3106,00 грн; за жовтень 2021 року 3446,00 грн; за листопад 2021 року 3206,00 грн; за грудень 2021 року 2166,00 грн; за січень 2022 року 1388,00 грн; за лютий 2022 року 3425,00 грн; за березень 2022 року 676,00 грн; за квітень 2022 року 2822,00 грн (а.с.12). Згідно ст.94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу, яка згідно ст.115 вказаного Кодексу виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Також, судом враховуються роз`яснення викладені в п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», за яким задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. З позовної заяви вбачається, що позивач визнав, що відповідачем було виплачено заробітну плату за липень 2021 року в розмірі 2 673,00 грн. Отже, судом встановлено, що заборгованість відповідача по заробітній платі перед позивачем складає 29 920,00 грн (32 593,00 грн 2 673,00 грн = 29 920,00 грн). Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Отже, з урахуванням предмету та підстави позову, суд дійшов висновку, що ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права позивача, характеру його порушення, наслідкам, спричиненим цим порушенням, буде стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 29 920,00 грн. Зазначену суму заробітної плати позивачу станом на час розгляду справи судом не виплачено, доказів протилежного відповідачем суду не надано. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Щодо стягнення з відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2 500 грн., суд зазначає наступне. Частиною восьмою\~статті 141 ЦПК України\~визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Позивачем до позовної заяви додані докази на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, а саме: копію договору №Т30/5 про надання правничої допомоги, здійснення захисту та представництва від 10.05.2024 року (а.с.13); копію Акту виконаних та підготовлених до виконання послуг до Договору №Т30/5 про надання правничої допомоги, здійснення захисту та представництва від 10.05.2024 року, відповідно до якого вартість послуг становить 2 500 грн. (а.с.14); копію ордера (а.с.15) та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю адвоката Харламова Д.В. (а.с.15). За таких обставин, оцінивши надані позивачем докази на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та врахувавши зміст та обсяг наданих робіт, а також фактичний об`єм виконаної роботи, суд вважає заявлений позивачем до відшкодування розмір правової допомоги у розмірі 2 500 грн обґрунтованим та таким, що відповідає критеріям реальності адвокатських витрат, а також критеріям розумності та справедливості. Також, судом враховано правову позицію Верховного Суду, викладену в Постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, відповідно до якої витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 2 500 грн. Відповідно до частин 1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211,20 грн (1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб). На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved