Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним вище позовом, який мотивований тим, зокрема, що у 1989 році сторони зареєстрували шлюб. У сторін є повнолітній син, який на даний час має свою сім`ю. 09.12.2005 шлюб між позивачем та відповідачем був розірваний. Позивач є власником будинку [ADDRESS] , право власності на який вона набула у 2007 році. У вказаному будинку проживає невістка та онук, вона та її колишній чоловік проживають у прибудові, яка склається з двох поверхів. На першому поверсі розташовані ванна кімната, а на другому одна житлова кімната та веранда. Відповідач права користування вказаним житлом не набував, однак він відмовляється добровільно звільнити житло і продовжує там проживати. Позивач вважає, що подальше спільне проживання з відповідачем є неможливим, оскільки у них є лише одна житлова кімніта, в якій вони не можуть проживати разом, так як вони не є подружжям. В свою чергу, відповідач перешкоджає позивачу у користуванні належним їй нерухомим майном та володіти ним. Протягом тривалого часу відповідач не працює, проживає за рахунок позивача, не сплачує за комунальні послуги, зловживає алкогольними напоями, влаштовує сварки, погрожує позивачу та вимагає кошти від неї. Вимогу добровільно виселетись з її домоволодіння відповідач не виконує. При цьому, вчиняючи систематичне домашнє насильство психологічного характеру. Зважаючи на викладене, а також те, що між сторонами склались неприязні стосунки, що призвело до неможливість спільного проживання та те, що відповідач систематично вчиняє домашнє насильство, позивач вважає, що її права як власника житла порушені та підлягають захисту у судовому порядку, а тому просить суд припинити право користування житловим будинком та виселити відповідача з належного їй домоволодіння. Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 24.06.2024 відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Сторони в підготовче судове засідання не з`явились. Позивач подала до суду заяву про проведення розгляду справи без її участі. Позовні вимоги підтримала. Відповідач подав до суду заяву про проведення розгляду справи без його участі. Позовні вимоги визнав. Враховуючи те, що відповідачем подано заяву про визнання позову, суд відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України, ухвалює рішення за результатами підготовчого провадження. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку. Сторони спору з 1989 по 2005 рік перебували у зареєстрованому шлюбі, однак шлюб між ними був розірваний, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (а.с.6). Позивач є власником будинку [ADDRESS] , що підтверджується витягом про реєстрації правав власності на нерухоме майно №27308158 від 14.09.2010, витягом з Державного реєстру правочинів №8993809 від 14.09.2010, а також копією договору дарування частки житлового будинку від 10.08.2007 (а.с.7-10). У своєму позові позивач стверджує, що між нею та відповідачем склались неприязні стосунки, а також відповідач вчиняє відносно неї психологічне насильство. На підтвердження даної обставини надала до суду копію постанови Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 16.05.2024 про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП. Так, судом встановлено, що [PERSON] вчинив насильство в сім`ї, а саме ображ [PERSON] нецензурною лайкою та погрожував фізичною розправою, чим завдав шкоди її психічному здоров`ю. Під час розгляду справи про адміністративне правопорушення відповідач підтвердив обставини викладені в протоколі про адміністративне правопорушення. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Крім того, відповідач дану обставину не заперечив та подав до суду заяву про визнання позову. Позивач також обгрунтовуючи свій позов зазначила, зокрема, що відповідач протягом тривалого часу ніде не працює, проживає за рахунок позивача, не сплачує за комунальні послуги. На підтвердження чого надала до суду копію трудової книжки [PERSON] , зі змісту якої слідує, що останнім місцем його роботи була посада робочого по обслуговуванню гімназії та 11.10.2011 він звільнився з роботи (а.с.12-14). З листа Кукавського старостинського округу Вендичанської селищної ради №13 від 11.06.2024 слідує, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , однак за місцем реєстрації не проживає (а.с.21). Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно зі статтею 157, частиною першою статті 116 ЖК України виселення членів сім`ї власника жилого будинку без надання іншого жилого приміщення допускається, якщо систематичне порушення правил співжиття робить неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. При вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, необхідно виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У рішенні ЄСПЛ від 03 вересня 2020 року у справі «Левчук проти України», заява № 17496/19, зазначено про те, що там, де особа достовірно стверджує про те, що вона зазнавала неодноразових актів домашнього насильства, якими б незначними поодинокі випадки не були, національні органи влади повинні оцінити ситуацію у всіх аспектах, включно з ризиком повторення подібних інцидентів. Серед іншого, ця оцінка повинна належним чином брати до уваги особливу вразливість жертв, які часто емоційно, фінансово чи іншим чином залежать від своїх кривдників, а також психологічний вплив можливого повторного знущання, залякування та насильства на їхнє повсякденне життя. Якщо встановлено, що на конкретну особу націлені систематичні дії, і за ними ймовірно йтимуть подальші випадки насильства, окрім реагування на конкретні випадки, органам влади може бути запропоновано вжити відповідних заходів загального характеру для боротьби з основною проблемою та запобігання жорстокому поводженню в майбутньому. Головним завданням для суду є визначення того, чи досягнуто цим рішенням справедливий баланс між протилежними інтересами, про які йдеться (пункт 83 рішення ЄСПЛ у справі «Левчук проти України», заява № 17496/19). У пунктах 84-86 рішення ЄСПЛ у справі «Левчук проти України», заява № 17496/19 вказано про те, що втручання національних органів влади в особисті права, передбачені статтею 8, може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших (рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»). У контексті статті 2 Суд зазначив, що у справах про домашнє насильство права кривдників не можуть переважати права жертв, зокрема на фізичну та психологічну недоторканість (рішення ЄСПЛ у справах «Опуз» та «Талпіс»). Стаття 116 ЖК є ефективним засобам захисту прав позивача, у цій справі, з погляду на положення Конвенції, суди, з огляду на те, що заявник періодично піддавалася фізичному і психологічному насиллю, а вжиті заходи офіційного застереження не призвели до припинення такого насилля, що підтверджується копією вироку, за яким дійшли правильного висновку для задоволення позову та наявності ризику в майбутньому (насильства) якщо сторони продовжуватимуть проживати під одним дахом. Разом з тим згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 27.10.2021 у цивільній справі №128/2294/17 (провадження № 61-4491св21). З матеріалів\~справи вбачається,\~що позивач\~є власником\~будинку [ADDRESS] \~на підставі\~договору дарування\~частки житлового\~будинку від\~10.08.2007.\~Відповідач проживає\~у вказаному\~будинку,\~як колишній\~чоловік позивача.\~У своєму\~позові позивач\~стверджувала ту\~обставину,\~що у\~сторін склались\~неприязні стосунки,\~що призвило\~до неможливості\~спільного проживання,\~а також\~відповідач систематично\~вчиняє домашнє\~насильство. Добровільно звільнити житло, яке належить позивачу на праві власності, відповідач не бажає. Відповідач жодних заперечень щодо викладених у позові обставин не надав та 24.07.2024 подав до суду заяву про визнання позову, що дає суду підставі вважати, що позов є обгрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. При цьому, оцінючи виселення [PERSON] з житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції, враховуючи вказані вище обставини, а також визнання відповідачем позову, суд вважає, що припинення права користування відповідачем спірним житлом шляхом його виселення відповідає такому критерію та переслідує легітимну мету.

Outcome: approved