Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-04 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із позовом у якому просить визнати її спадкоємцем яка прийняла спадщину свого батька та визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після батька на належний її матері житловий будинок [ADDRESS] . Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що після смерті її матері спадкував її батько та після смерті останнього вона як спадкоємець за законом звернулася до нотаріальної контори для прийняття спадщини у вигляді вказаного домоволодіння, однак нотаріусом було відмовлено у цьому через відсутність відповідної реєстрації права власності померлого на дане спадкове майно (а.с. 54 - 58). Представник позивачки в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити з викладених у заяві підстав. Відповідач був повідомлений про місце, день і час розгляду справи належним чином шляхом отримання судової повістки про виклик за офіційною адресою електронної пошти; про причини неприбуття свого представника відповідач суду не повідомив (а.с. 124, 125). Враховуючи, що відповідач, який був належним чином повідомлений про місце, день і час розгляду справи в порядку вручення судових повісток, передбаченому статтею 130 ЦПК України, не повідомив суд про причини неприбуття свого представника, суд вважає причини неприбуття представника відповідача в судове засідання неповажними. Оскільки, представник відповідача не з`явився в судове засідання без поважних причин, відповідач не подав відзив та представник позивачки не заперечив проти вирішення справи в заочному порядку, на підставі статті 280 ЦПК України, суд ухвалив заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення представника позивача та дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд встановив такі обставини та приходить до наступних висновків. Батьками позивачки були [PERSON] і [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 02 липня 1949 року і свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 18 листопада 1980 року (а.с. 10, 18). На підставі свідоцтва про право власності виданого 24 грудня 1959 року Гребінківською селищною радою, [PERSON] належало на праві приватної власності домоволодіння [ADDRESS] , що підтверджується витягом від 24.04.2008 року з реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 20). [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 28.01.1991 року (а.с. 16). За відомостями листа № 1229/01-17 від 28.06.2024 року Київського обласного державного нотаріального архіву, з 25 січня 1991 року по 2004 рік не заводила і не видавалась спадкова справа до майна померлої [PERSON] (а.с. 116). Вказана обставина також підтверджується інформаційною довідкою від 24.05.2024 року зі Спадкового реєстру (а.с. 77). Натомість, у звязку із смертю матері позивачки, суд враховує наступне. Зокрема, за приписами норми статті 549 ЦК Української РСР (який діяв станом на дату смерті матері позивачки) визнавалось, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. За змістом довідок №№ 846 і 847 від 18 вересня 2023 року Виконавчого комітету Гребінківської селищної ради судом встановлено, що [PERSON] і [PERSON] на день своєї смерті були зареєстровані у житловому будинку [ADDRESS] (а.с. 13, 14). Крім того, обставина вступу в управління і володіння як позивачки, так і її померлим батьком спадковим майном [PERSON] підтверджується доданим до позову актом від 14 лютого 2024 року обстеження умов утримання садиби,у якому відображено, що позивачка після сметі свого батька дійсно отримала та утримує на даний час спадкове нерухоме майно після смерті своїх батьків (а.с. 15). Отже, із наданих суду письмових доказів встановлено, що за приписами норм статті 549 ЦК Української РСР батько позивачки дійсно прийняв спадщину після своєї дружини, оскільки він фактично вступив в управління і володіння спадковим майном у строк протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У суду відсутні підстави сумніватися у достовірності змісту досліджених під час розгляду справи письмових доказів. Таким чином, враховуючи надані суду письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що під час розгляду справи достовірно встановлено факт прийняття спадщини [PERSON] після померлої [PERSON] та позивачки після померлого батька. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 03.08.1995 року (а.с. 17). З матеріалів спадкової справи № 44/2023 до майна померлого [PERSON] вбачається, що єдиним спадкоємцем померлого за законом є його дочка - позивачка у даній справі [PERSON] (а.с. 79 - 105). Позивачка звернулися до нотаріуса з метою прийняття та оформлення спадщини за законом після померлого спадкодавця. Постановою № 20/02-31 від 13.03.2024 року приватного нотаріуса Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Майшмаза С.Ф., позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок [ADDRESS] , оскльки спадкодавець, який фактично прийняв спаадщину після смерті воєї дружини [PERSON] , але не встиг оформити своїх спадкових прав (а.с. 105). Норми статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачають, що державна реєстрація прав є обов`язковою; інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав; права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Зазначений закон набрав чинності в серпні 2004 року. Пунктом 1 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: право власності на нерухоме майно та земельні ділянки. Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди (їх окремі частини), квартири, житлові та нежитлові приміщення. Частина четверта статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає, що права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Оскільки із наданих документів судом встановлено, що на момент виникнення у спадкодавця позивачки прав на спірне нерухоме майно - 1959 рік, діяв Цивільний кодекс Української РСР від 16.12.1922 року, положення якого не передбачали обов`язкової реєстрації прав на нерухоме майно. Згідно із листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, передбачала державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Тому, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. Крім того, пункт перший Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, передбачав, що реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР провадять бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих. Із змісту архівної довідки Комунального підприємства Київської обласної ради «Київське обласне бюро технічної інвентаризації» від 18.12.2023 року № ВС 1223008 встановлено, що станом на 31.12.2012 року на ім`я [PERSON] було зареєстровано право власності на житловий будинок [ADDRESS] (а.с. 21). При цьому, суд враховує обставини зміни адміністративно-територіального поділу районів у Київській області за Постановою Верховної Ради України «Про утворення та ліквідацію районів», внаслідок чого станом на дату постановлення цього рішення суду селище Гребінки розташоване в адміністративних межах Білоцерківського району Київської області. Отже, суд приходить до висновку, що права спадкодавця позивачки на нерухоме майно у вигляді вказаного домоволодіння були дійсними, оскільки на момент виникнення вказаних прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять всі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Згідно із частиною п`ятою статті 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. При цьому суд враховує, що спадкодавець позивачки за життя не встиг переоформити право власності на спадкове нерухоме майно після своєї померлої дружини відповідно до вимог законодавства, що діяло станом на дату його смерті. Оскільки, під час розгляду справи встановлено факт прийняття спадщини [PERSON] після померлої [PERSON] (про, що також зазначено у постанові № 20/02-31 від 13.03.2024 року приватного нотаріуса Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Майшмаза С.Ф.) та факт прийняття спадщини позивачкою після померлого батька, суд приходить до висновку, що вимоги позову про визнання пзивачки спадкоємцем яка прийняла спадщину свого батька - у даному випадку не є ефективним способом захисту цивільного права, оскільки правовою метою позивачки є оформлення спадкових прав на вказане нерухоме майно після померлого батька. Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини та положення законодавства, яким урегульовано спірні правовідносини, суд приходить до висновку, що право позивачки щодо спадкування підлягає захисту саме шляхом визнання за нею права власності на вказане нерухоме майно. За таких обставин, позов є частково обґрунтованим та підлягає задоволенню в обсязі визначеному судом. На підставі викладеного,

Outcome: partial