Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить: розірвати шлюб між ним та відповідачкою; встановити факт того, що він самостійно виховує та утримує двох малолітніх синів: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , без участі матері. На обґрунтування позову зазначив, що він [INFO] зареєстрував шлюб з відповідачкою. Від шлюбу вони мають двох малолітніх синів [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . З січня 2023 року сімейно-шлюбні відносини між ним і відповідачкою припинені у зв`язку з постійними сварками, приниженнями, неспроможності дійти до спільної думки у вирішенні важливих життєвих та побутових питань, у зв`язку з абсолютно різними поглядами на життя, забезпечення сім`ї, на ґрунті чого між ними постійно виникали конфлікти і сварки. Все це призвело до розладу їхніх подружніх відносин та неможливості проживати разом однією сім`єю. Як подружжя вони втратили один до одного почуття любові й поваги, тому подальше перебування у зареєстрованих відносинах з відповідачкою є недоцільним, шлюб необхідно розірвати. Спільного господарства вони не ведуть та не мають загального бюджету. Він самостійно виховує малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Спір щодо поділу спільного набутого майна подружжя, у разі виникнення, він буде вирішувати окремо. Після повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України він наполіг, щоб його дружина [PERSON] та сини [PERSON] та [PERSON] , задля їх безпеки, виїхали за кордон. В березні 2022 року вони перетнули кордон з Польщею та проживали Німеччині. В червні 2022 року його дружина [PERSON] повернулась до України та почала його звинувачувати в зрадах, які на її думку, він вчиняв коли вона була в Німеччині. Постійні сварки закінчувалися нервовими зривами [PERSON] і вона винила його в знищенні родини. У січні 2023 року після сварки [PERSON] забрала всі свої особисті речі та переїхала проживати за адресою: [ADDRESS] , залишивши їхніх синів разом з ним. З початку січня 2023 року до теперішнього часу дружина проживає окремо від нього та їхніих синів. Всі його спроби поспілкуватися та налагодити відносини були марними, дружина взагалі відмовляється йти на будь який контакт і пояснити свою поведінку та причини, з яких вона покинула їх із синами. Сини [PERSON] та [PERSON] проживають разом з ним за адресою: [ADDRESS] , та знаходяться на його повному утриманні. [PERSON] фактично самоусунулась від виховання та утримання їхніх дітей, він повністю самостійно виховує на утримує синів [PERSON] та [PERSON] , самостійно піклується про них, займається їх розвитком та лікуванням. Він самостійно і одноособово несе тягар виховання та утримання синів, матір участі у вихованні не приймає і фактично самоусунулась від своїх обов`язків. Встановлення факту самостійного виховання та утримання його синів необхідне для захисту прав і інтересів дітей, оформлення документів, щодо соціальної допомоги на них, а також для подальшого самостійного вирішення їх освітніх, виховних та лікувально-оздоровчих заходів. 20 червня 2024 року було відкрито провадження у вказаній цивільній справі і призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Позивач у судовому засіданні підтримав свій позов та надав пояснення, аналогічні його обґрунтуванню. Крім того зазначив, що він перебуває у шлюбі з відповідачкою з 2010 року, вони мають двох синів [PERSON] , 2011 року народження, та [PERSON] , 2017 року народження. Після початку війни за його ініціативою жінка з дітьми в березні 2022 року виїхали до Німеччини, все було добре. Потім дружина повернулась у червні 2022 року і з цього часу між ними почалися постійні сварки на грунті ревнощів. В січні 2023 року дружина зібрала всі свої речі і переїхала на постійне місце проживання за адресою: [ADDRESS] , це її особиста квартира від матері з батьком. Діти залишились разом з ним. У жінки були нервові зриви, вона була психована. Дітям разом з ним спокійно, вони нагодовані, відвідують гуртки, навчаються. Жінка просто зібрала речі та пішла сама. зараз він один займається вихованням дітей, він повністю забезпечує їх матеріально, водить на гуртки, діти ситі, одягнені, обуті. Лікування дітей теж на ньому, дружина йому взагалі не допомагає. Один раз була потрібна медична допомога і він дзвонив дружині, але та не брала слухавку. Він намагався врятувати родину, десь з півроку вмовляв її, але все марно. Дружина грошима також не допомагає. Він не чув, щоб вона дзвонила дітям. Спочатку він хотів помиритися та на даний час зрозумів, що з цієї сім`ї вже нічого не буде. Діти бажають проживати разом з ним. Дружина має намір виїхати за кордон, а йому буде потрібно вирішувати питання щодо навчання, лікування тощо і відсутність матері може стати перепоною. Соціальна допомога йому не потрібна. Відповідачка у судовому засіданні пояснила, що вони з позивачем знаходяться у шлюбі з 2010 року. Після початку вторгнення чоловік її та дітей відправив до своїх друзів у Німеччину. Вона не хотіла їхати, але він наполягав заради безпеки дітей. Спочатку він їм дзвонив до Німеччини, цікавився, як справи, а у травні 2022 року став зрідка дзвонити, не виходив на відео зв`язок. В червні 2022 року вони з дітьми повернулися до України. Вона, як жінка, відчуває, що чоловіки їй зраджував. Крім того, люди казали, що він заходив у під`їзд з якоюсь жінкою. Вона йому не вірить. На цьому фоні між ними було багато сварок, у неї були нервові зриви, тому вона не витримала і в січні 2023 року поїхала проживати на квартиру до батьків. Дітей не забрала, бо раз чоловік все встигає, то хай встигає і за дітьми дивитись. на даний час вона постійно проживає у квартирі батьків і планує виїхати знову до Німеччини, поки тимчасово, а потім, як складеться. Наразі дітей брати з собою вона не планує, їм зараз краще з татом, бо вона не зможе їх так забезпечити, як батько, тут їх дім, школа. Але вона себе тут не бачить, поруч з ними. Наразі вихованням та утриманням дітей повністю займається чоловік. У неї дохід не стабільний та не великий і це одна з причин, чому вона хоче поїхати. Вона не бажає бачити та чути чоловіка і через це вона взагалі не приймає ніякої участі в утриманні і вихованні дітей. Їй здається, що чоловік вже підшукав дітям нову маму і вони про неї забувають. Свідок [PERSON] у судовому засідання пояснила, що сторони їй знайомі, це її куми, між ними дружні відносини. Коли почалася війна [PERSON] виїхала за кордон. [PERSON] їй зраджував і через це у них в сім`ї почалися конфлікти. Потім [PERSON] настроїв дітей проти [PERSON]. [PERSON] не витримала скандали та переїхала у квартиру по [ADDRESS], де проживала до весілля. Діти залишились з [PERSON] . Зараз [PERSON] сам виховує дітей, водить їх до школи, в поліклініку, у гуртки. Бувало, коли [PERSON] був на роботі, то просив її забрати дітей з карате, бо була зима і було темно. [PERSON] та [PERSON] живуть, як чужі люди. [PERSON] не допомагає [PERSON] з дітьми. Коли вони ходять до них у гості, то вдома завжди лише сам [PERSON] з дітьми. Вона жодного разу не бачила, щоб [PERSON] була з дітьми після того, як та пішла з сім`ї. Їй не відомо наскільки це правда, але [PERSON] казала, що хоче виїхати за кордон. Свідок [PERSON] у судовому засідання пояснив, що сторони є його сусідами, між ними дружні відносини. [PERSON] його друг і він розповідав, він і сам бачить, що [PERSON] не проживає разом з [PERSON] та дітьми. [PERSON] живе тільки з дітьми і він завжди бачить лише їх. Зі слів [PERSON] він чув, що [PERSON] хоче виїхати за кордон, а діти залишаться проживати з ним. У січні 2024 року він звільнився зі служби і в цей час [PERSON] вже не жила разом з [PERSON] . У [PERSON] він не питав, що сталося, бо не хотів туди лізти, це їхня справа. Дітьми опікується лише [PERSON] , іноді йому допомагає тітка, [PERSON] він жодного разу не бачив. Представник третьої особи [INFO] [PERSON] подав заяву, в якій просив розглянути справу без участі представника Кам`янського РТЦКтСП, рішення по справі винести на розсуд суду. Виходячи з наведеного, відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, суд ухвалив розглядати справу у судовому засіданні за відсутності представника третьої особи. Вислухавши сторони, свідків [PERSON] та [PERSON] , вивчивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини та дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступних висновків: В судовому засіданні встановлено, що сторони з 12 червня 2010 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають двох малолітніх синів: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтва про одруження та свідоцтв про народження (а.с. 18, 20, 21). Спільне життя сторін не склалося, кожний з подружжя має різні погляди на сімейне життя, ведення спільного господарства та подальші плани на майбутнє. Сторони спільне господарство не ведуть, не підтримують подружніх відносин, не мають спільного сімейного бюджету. Статтею 24 Сімейного кодексу України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 3 ст. 105 Сімейного кодексу України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України. Відповідно до ст. 110 Сімейного Кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Відповідно до ст. 112 Сімейного Кодексу України, при розгляді справи про розірвання шлюбу, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дітей, що мають істотне значення. З огляду на вищевикладене та приймаючи до уваги те, що шлюбні відносини між сторонами припинені, відновлювати подружні відносини сторони не бажають, позивач підтримав позов, а відповідачка позов визнала, розірвання шлюбу відповідає дійсній волі сторін, збереження шлюбу не відповідає їх інтересам, після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті та майнові права сторін і дитини, суд дійшов висновку про те, що родина сторін розпалася остаточно, примирення бути не може, і шлюб підлягає розірванню. Вирішуючи вимоги про встановлення факту, що має юридичне значення, суд виходить з наступного: Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстровані та проживають за адресою: [ADDRESS] , разом із батьком [PERSON] , який самостійно виховує та доглядає за своїми дітьми, приймає безпосередню участь у їхньому навчанні та спортивному житті, лікуванні, діти перебувають на повному матеріальному забезпеченні [PERSON] , лише тільки під його наглядом і вихованням. Мати, [PERSON] , проживає без реєстрації за адресою: [ADDRESS] , не приймає участь у вихованні дітей та фінансуванні їхніх потреб. Ці обставини підтверджуються актом про проживання № 489 від 05 липня 2024 року, характеристиками спортсменів, актом про проживання № 476 від 01 липня 2024 року, деклараціями № 0001-5НТ0-19А0 і № 0001-ХАР0-19А0 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу (а.с. 37- 42), а також підтверджено у судовому засіданні сторонами та свідками [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні;3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. Згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Згідно пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» роз`яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Враховуючи вище викладені обставини, суд приходить до висновку про те, що відповідачка [PERSON] самоусунулась від виховання та утримання своїх малолітніх синів [PERSON] та [PERSON] , не приймає участі у їх вихованні, лікуванні та розвитку, взагалі не цікавиться їхнім життям. Позивач без участі матері самостійно виховує своїх малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , повністю утримує їх, опікується їхнім здоров`ям та розвитком, а тому вимога про встановлення даного факту підлягає задоволенню в повному обсязі. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: approved