Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до Харківської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що її чоловік [PERSON] , був наймачем кімнати житловою площею 29,0 кв.м. у квартирі [ADDRESS] на підставі рішення виконкому Червонозаводської районної ради №7 від 02.06.2009. Між нею - [PERSON] та [PERSON] 12 грудня 2014 року укладений шлюб, який зареєстрований Червонозаводським відділом актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції м. Харків, актовий запис №825, свідоцтво про шлюб серія [NUMBER] . [INFO] її чоловік [PERSON] помер, який зареєстрований та проживав разом з нею за адресою: [ADDRESS] . За цією адресою вони із чоловіком проживали разом з грудня 2014 року, з цього часу і на день смерті чоловіка були в зареєстрованому шлюбі, проживали разом з ним однією сім`єю, мали спільний бюджет, вона постійно сплачувала комунальні послуги за квартиру. Вона здійснила поховання свого чоловіка [PERSON] , що підтверджує Актом №000191 КП «Ритуал», довідкою Харківської міської прокуратури №02-25/21 від 20.01.2021, витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть для отримання допомоги на поховання від 21.01.2021. У 2016-2017 роках відремонтували системи електро- та водопостачання. Після смерті чоловіка [PERSON] , вона продовжує проживати у квартирі, здійснювати її утримання, сплачує комунальні послуги та звернулася до відповідача щодо визнання її квартиронаймачем. 24 вересня 2021 року позивач отримала відповідь №М-9-34528/0/1-21-6505/0232-21 Департаменту житлового-комунального господарства Управління обліку та розподілу житлової площі ХМР про те, що їй необхідно звернутися до суду для підтвердження того, що вона є членом сім`ї померлого [PERSON] , оскільки вона не має реєстрації за місцем проживання за адресою: [ADDRESS] . Крім того, відповідно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно №2800368539 від 21.10.2021 у неї немає іншого житла, за місцем її реєстрації вона зареєстрована формально і прав на житло не має. Спарна квартира на теперішній час не приватизована. Ухвалою судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22.11.2021 позовну заяву [PERSON] до Харківської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням - залишено без руху. 01.12.2021 на виконання ухвали Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22.11.2021 позивачем направлено виправлену позовну заяву. Ухвалою судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 06.12.2021 у справі було відкрито провадження та призначено до розгляду у підготовче судове засідання у порядку загального позовного провадження. Розпорядженням керівника апарату Червонозаводського районного суду м. Харкова №02-13/117 від 30.12.2021 призначено повторний автоматизований розподіл невирішених судових справ, які перебували в провадженні судді Білінської О.В. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судових справ між суддями від 18.01.2022 головуючим суддею визначено суддю Червонозаводського районного суду м. Харкова Власову Ю.Ю. Ухвалою судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 04.02.2022 справу прийнято до провадження та призначено до розгляду у підготовче судове засідання у порядку загального позовного провадження. 02.08.2022 відповідачем Харківською міською радою подано відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити у задоволенні позову [PERSON] зважаючи на наступне. Харківська міська рада вважає позов безпідставним, необгрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на житловий фонд. Відповідно до ч. 1 ст. 15, ст. 30 Житлового кодексу УРСР відповідні сільські, селищні, міські ради, їхні виконавчі комітети здійснюють державний контроль за використанням і схоронністю житлового фонду. Згідно п. 1 ст. 29 Статуту територіальної громади міста Харкова, затвердженого рішенням Харківської міської ради від 04.07.2007 №121/07 та зареєстрованого згідно свідоцтва №2 від 16.07.2007 Харківським міським управлінням Міністерства юстиції України, міська рада є представницьким органом територіальної громади, що здійснює від її імені та в її інтересах функції та повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України і законами України, а також приймає від її імені рішення. Таким чином судове рішення по даній справі впливає на майнові права міської ради щодо права комунальної власності на спірне житло та щодо обов`язку здійснювати державний контроль за його використанням. Спірна квартира перебуває у комунальній власності та не була приватизована, тобто не перебуває у приватній власності. Наймодавцем зазначеного житлового приміщення є Харківська .міська рада, яка через свої структурні підрозділи здійснює управління комунальним майном (власністю) міста Харків та веде квартирний облік. З метою недопущення та обмеження права на доступ до справедливого правосуддя, для всебічного, неупередженого судового розгляду справи, з`ясування фактичних обставин справи просять взяти до уваги відзив Харківської міської ради. 1.Не надано доказів на підтвердження права користування житлом Відповідно до статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер. Згідно з ч. 1 та 2 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, (стаття 65 ЖК УРСР). Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: -чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, -чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, -чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство. -тривалість часу їх проживання. -чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Вказана правова позиція викладена в пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами житлового кодексу України із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 25.05.1998 №15. Касаційним цивільним судом Верховного Суду було зроблено також висновок, що закріплений у постанові від 12.03.2020 по справі №643/4418/] 8-ц (провадження №6 і -1 8959св 19): «В осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК УРСР). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясували, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство. тривалість часу їх проживання.» 1.1.Відсутні докази ведення позивачем спільного господарства Задля підтвердження ведення спільного господарства позивач вказує, що сплачує усі платежі за надані комунальні послуги, зробила ремонт у спірній квартирі. Згідно із ст. 81 Ц1ІК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У матеріалах справи немає документів, що позивач дійсно проводила ремонт, сплачувала свої кошти для утримання квартири у належному стані. Суду було надано, зокрема, копії квитанцій про оплату комунальних послуг. Однак така сплата була здійснена лише за період з 01.2021 за кілька місяців. При цьому стаття 64 ЖК України вимагає наявності постійного ведення господарства, тобто повинна проводитись протягом тривалого часу. 1.2.Відсутні докази згоди наймача на вселення у житлове приміщення В матеріалах справи немає письмової згоди основного наймача - [PERSON] щодо вселення позивача у спірне житлове приміщення. При чому ведення спільного господарства, яке є підтвердженням, на думку позивача, наявної фактичної згоди на вселення - не доведено допустимим доказами, з підстав, що вказані вище. 1.3.Немає підтвердження того, що позивач постійно мешкає тільки у спірній квартирі. Позивач зареєстрована у іншому житловому приміщенні. Таким чином вбачається, що спірна квартира у даній справі не є єдиним житлом, що згідно із практикою, викладеною у постанові Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 №2 спростовує доводи позивача щодо наявності підстав для визнання за нею права користування житловим приміщенням. Зокрема, суду не надано також і відомостей про відсутність у позивача іншого житла на праві приватної власності тощо. Відповідно до ч. 1 ст. 43 ЖК України жилі приміщення надаються тільки громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов. Відповідно до вимог ст. 34 ЖК України передбачено перелік підстав для визнання громадян потребуючими поліпшення житлових умов, а ст. ст. 36, 37 ЖК України закріплено порядок ведення відповідного обліку громадян, що потребують поліпшення житлових умов. Позивач, подавши до суду позов про визнання його наймачем квартири [ADDRESS] , тим самим поліпшує свої житлові умови. При чому доказів того, що вона перебуває на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов - не надано. У разі, якщо позивачу буде визначено право користування квартирою [ADDRESS] , то будуть фактично значно поліпшено її житлові умови за відсутності відповідних об`єктивних умов цього, замінивши при цьому орган місцевого самоврядування, тобто Харківську міську раду. Цим самим позивач порушує право на розпорядження міською радою спірним житлом та видачу ордера особам, які не забезпечені житлом або потребують покращення своїх житлових умов. Щодо акту про фактичне місце проживання, складений свідками, то свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які не мають процесуального статусу свідків у даній справі та не попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання чи відмову від давання показань на вимогу суду. За таких обставин, зазначений акт не є допустимим доказом у даній справі. Розпорядженням Верховного Суду від 10.03.2022 №4/0/9-22 зміненого територіальну підсудність судових справ Червонозаводського районного суду м. Харкова в умовах воєнного стану до Ленінського районного суду м. Полтави. Протоколом автоматизованого розподілу судових справ між суддями від 03.08.2022 головуючим суддею визначено суддю Ленінського районного суду м. Полтави Крючко Н.І. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Полтави від 15.08.2022 справу прийнято до провадження та призначено до розгляду у підготовче судове засідання у порядку загального позовного провадження. 30.12.2022 відповідачем Харківською міською радою подано відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити у задоволенні позову [PERSON] з аналогічних підстав, зазначених вище. 10.11.2023 позивачем [PERSON] подано клопотання про зміну територіальної підсудності та направлення цивільної справи на розгляд до Червонозаводського районного суду м. Харкова. Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 14.11.2023 цивільну справу за позовом [PERSON] до Харківської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням передано на розгляд до Червонозаводського районного суду м. Харкова. Протоколом автоматизованого розподілу судових справ між суддями від 21.12.2023 головуючим суддею визначено суддю Червонозаводського районного суду м. Харкова Барабанову В.В. Ухвалою судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 25.12.2023 справу прийнято до провадження та призначено до розгляду у підготовче судове засідання у порядку загального позовного провадження. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 10.07.2024 закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник - адвокат Задорожна Т.О. позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з викладених у позові підстав. Представник відповідача - Харківської міської ради у судове засідання не з`явився, повідомлявся про час та місце судового розгляду завчасно та належним чином, про поважність причин неявки суд не повідомив, відзив на позов у встановлений судом строк не надав. Відповідно до ч. 2 ст. 191 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989 Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (AlimentariaSandersS.A. v. Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»). Враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлена про місце і час судового засідання, суд розглядає справу у відсутності відповідача та згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України зі згоди позивача та представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Свідок [PERSON] у судовому засідання пояснила, що позивач [PERSON] є її невісткою. Знайома їз нею з 2013 року, розписались вони з її сином у 2014 році. Вони проживали разом у спірній комунальній квартирі. Жили нормально, купували техніку, бюджет у них був спільний, працювали, відкладали кошти. Разом приходили до неї у гості. Син раптово помер, йому було 37 років, його дружина - [PERSON] здійснила його поховання. Невістка [PERSON] іншого житла не має, після смерті її чоловіка продовжує мешкати у спірній комінальній квартирі. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що позивачу знає з 2014 року, вона була дружиною [PERSON] . Була сусідкою. З 2014 року вони проживали у спірній квартирі, у них була сім`я, разом робили ремонт, купували техніку, бачила, як купували холодильник. Після смерті чоловіка, [PERSON] здійснила його поховання і мешкає в цій квартирі до терепішнього часу. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Стаття 47 Конституції України зазначає, що кожна особа, яка проживає в Україні, має право на житло. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 12 грудня 2014 року перебувала у шлюбі з [PERSON] , який зареєстровано Червонозаводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис №825, що підтверджується свідоцтвом про шлюбу серії [NUMBER] від 12 грудня 2014 року. (а.с. 11) 18 січня 2021 року [PERSON] , [INFO] , помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER] , виданим Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 21 січня 2021 року, актовий запис №1367. (а.с. 10) [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] та був наймачем кімнати у комунальній квартирі за вказаною адресою на підставі рішення виконкому Червонозаводської районної ради №7 віл 02.06.2009. (а.с. 12) У судовому засіданні встановлено, що з грудня 2014 року позивач [PERSON] з чоловіком [PERSON] мешкали за адресою: [ADDRESS] , однією сім`єю, мали спільний бюджет, вели спільне господарство, сплачували комунальні послуги. Після смерті чоловіка [PERSON] , позивачка [PERSON] здійснила його поховання, що підтверджується Актом №000191 КП «Ритуал», довідкою Харківської міської прокуратури №02-25/21 від 20.01.2021, витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть для отримання допомоги на поховання від 21.01.2021 (а.с. 19-21) та продовжила проживати у спірній квартирі, здійснювати її утримання, сплачувати комінальні послуги, що підтверджується квитанціями про оплату комунальних послуг за період 2015-2020 роки. (а.с. 23-28, 95-110) Як убачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №280368539 від 21.10.2021, позивач [PERSON] іншого житла не має (а.с. 18), має реєстрацію за адресою: [ADDRESS] , однак будь-яких прав на це житло не має. Позивач [PERSON] письмово звернулась до Управління обліку та розподілу житлової площі Департаменту житлово-комунального господарства Харківської міської ради з питанням визнання її наймачем однокімнатної квартири [ADDRESS] та 24.09.2021 отримала відповідь №М-9-34528/0/1-21-6505/0232-21, якою останній відмовлено та рекомендовано за захистом своїх порушених, невизнанихз або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, звернутися до суду. Згідно з ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Згідно зі ст.64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належат ьдружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнаной інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (ч. 1, ч. 2 ст. 64 ЖК України). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ч 2 ст. 65 ЖК України). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем. Відповідно до ст. 106 ЖК України, повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. Після смерті наймача [PERSON] , в силу норм ст. 106 ЖК України, права та обов`язки наймача даної квартири перейшли до [PERSON] , як члена сім`ї наймача. Всі вищевказані докази у своїй сукупності підтверджують доводи позивача про те, що у неї як члена сім`ї наймача, яка за згодою наймача вселилась до квартири, з 2014 року постійно проживала з наймачем, вела з ним спільне господарство та продовжує проживати в даному жилому приміщенні, а тому в силу ст. 64 ЖК України вона набула права і обов`язки наймача. Наявність іншої угоди про порядок користування вказаним жилим приміщенням сторонами не доведено, відповідно судом не встановлено. Те, що позивач зареєстрована за іншою адресою, не є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, враховуючи наступне. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.06. 2022 в справі № 754/14628/17 (провадження № 61-10210св21) зазначено, що «при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що стаття 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Такі ж висновки наведені у постанові Верховного Судуу складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 серпня 2021 року у справі № 569/12946/18-ц (провадження № 61-11097св20). Аналіз змісту ст. 65 ЖК УРСР у системному зв`язку з іншими нормами права дає підстави для висновку, що за особою не може бути визнано право користування житловим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання (право користування) в іншому житловому приміщенні. Такий висновок викладений, зокрема, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 вересня 2021 року в справі № 641/7103/19 (провадження № 61-6885св20). Судом встановлено, що позивач не зберіг постійне місце проживання (право користування) за адресою: [ADDRESS] , а тому факт її реєстрації за вказаною адресою не може бути підставою для відмови в задоволенні заявлених позовних вимог. Згідно ст.3 Закону України «Про свободу пересування тавільний вибір місця проживання в Україні» місцем перебування є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік, місцем проживання є адміністративно- територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік, реєстрацією є внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Виходячи зі змісту ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація це лише фіксація фактичного місця проживання особи вона не пов`язана з будь-якими іншими (майновими, тощо) правами особи, що зареєстрована. Крім того, з правом користування житлом не пов`язується сама по собі реєстрація особи. Реєстрація є адміністративним актом, що лише фіксує наявність в особи законного права користування житловим приміщенням. Приймаючи до уваги сукупність наданих позивачем доказів,суд вважає, що доводи позивача знайшли своє підтвердженні і вона довела своє право користування квартирою [ADDRESS] , в яку вона заселилась як член сім`ї наймача з 2014 року, а також відсутність сумнівів щодо правдивості повідомлених свідками обставин, суд дійшов висновку, що позовна заява є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved