Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-29 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із даним позовом до відповідача, посилаючись на те, що 05.09.2022 \~ \~ \~ \~року відповідач отримав кредитну картку № [NUMBER] "Універсальна Gold" строком дії 07/26 та 21.11.2022 року ознайомився з умовами кредитування, підписавши Паспорт кредиту та Заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг та погодивши наступні умови: відновлювана кредитна лінія до 200000 грн. на 12 місяців з пролонгацією та сплатою відсотків в розмірі 40,8% річних, а також сплатою процентів від суми неповернутого в строк кредиту за ч. 2 ст. 625 ЦК встановлюються в розмірі 60% від простроченої суми, які нараховуються починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань. Згодом відповідач отримав кредитну картку № [NUMBER] "Універсальна" строком дії 08/27. Відповідач користувався кредитним лімітом, повертав використану суму кредитного ліміту та сплачував відсотки за користування кредитним лімітом, але припинив надавати своєчасно позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору. Таким чином відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав, тому станом на 17.04.2024 року заборгував 53530,70 грн., що складається з 43360,13 грн. - боргу за тілом кредиту, 10170,57 грн. боргу за простроченими відсотками. Враховуючи викладене просив суд стягнути з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 53530,70 грн. та понесені судові витрати. Не погоджуючись із позовом відповідач подав суду письмовий відзив, де вказував, що [PERSON] є клієнтом АТ КБ «ПриватБанк», маючи карткові рахунки № [NUMBER] та № [NUMBER] , яка однак 24.07.2023 року помітила, що на її мобільний телефон почали надходити невідомі дзвінки. Перевіривши мобільний додаток «Privat24» виявила, шо відбуваються транзакції з її карткових рахунків № [NUMBER] та № [NUMBER] , згоди на які вона не надавала. Вона одразу зателефонувала на гарячу лінію ''Приват24", повідомивши про несанкціоноване списання коштів, а також написана заяву 25.07.2023 року у відділенні «ПриватБанк» щодо несанкціонованого списання коштів. Як виявилось в подальшому з її карток на невідомий рахунок операціями списано загалом 76000 грн: 1) № [NUMBER] у сумі 14000 грн.; 2) № [NUMBER] у сумі 2000 грн.; 3) \~ \~ \~ \~№ [NUMBER] кредитні кошти у сумі 60000 грн. Так 24.07.2023 року шляхом шахрайських дій було знято кошти з карти «Універсальна» АТ КБ «ПриватБанк» в сумах: 900 грн., 5000 грн., 25255 грн., 25255 грн. 7400 грн., з яких частина коштів у сумі 14000 грн. були власними коштами відповідачки. Також вона звернулась до відділення поліції із заявою про злочин 25.07.2023 року та 25.08.2023 року [PERSON] звернулась до банку із заявою про припинення нарахування відсотків за використання грошових коштів у вигляді відсотків за використання кредитного ліміту по картковим рахункам та повернути не санкціоновано списані 24.07.2023 року кошти з її карток. 30.08.2023 року вона повторно звернулась до банку зі скаргою, оскільки банк не припинив нараховувати відсотки, а почав знімати грошові кошти, які надходили на її картки. Так, 27.08.2023 року без її згоди банком переведено гроші з її банківської картки № [NUMBER] на картку № [NUMBER] для погашення боргу, який був взятий шахраями. У відповіді 15.09.2023 р. банку зазначено, що банком подано заявку на проведення претензійної роботи за операцією. Особисті кошти, які були зняті з рахунків відповіадчки банком було повернуто на заблоковану кредитну картку [NUMBER] , яка була випущена шахраями через систему Приват24 24.07.2023 р., до якої відповідачка не має доступу, бо вона заблокована, тому вона не має можливості зняти кошти. Отже, вона не знімала кошти з кредитної картки позивача, що було здійснено шахраями, яким жодних даних, які б давали можливість користуватися моїми рахунками у банку не передавала. При цьому вказувала, що кредитний договір не був підписаний [PERSON] , умови якого не було погоджено із нею. Жодних дій з повернення коштів, які вона не брала, [PERSON] не вчинювала, оскільки саме банк без її згоди 26.08.2023 року списав з іншої картки відповідачки 3010,87 грн. на погашення кредиту, які потім за її заявою повернув. Щодо платежу на суму 444,17 грн. від 09.04.2024 року їй не відомо нічого. На підставі переліченого, оскільки вона не отримувала кредитних коштів, а грошові кошти, які позивач вимагає стягнути з неї були зняті з карткового рахунку невідомими особами шахрайським чином без згоди відповідачки, про що вона повідомила позивача одразу, звернувшись до поліції, то просила суд відмовити у задоволенні позивних вимог банку повністю. У відповіді на відзив, підтримуючи позовні вимоги та наведені у позовній заяві обґрунтування, представник позивача вказував, що за допомогою встановлених ключів до карткового рахунку відповідачу надано можливість здійснювати дистанційне обслуговування, зокрема, за допомогою карти та фінансового рахунку різними можливими способами. Підтвердив при цьому, що відповідачем було направлено банку заяву щодо проведення несанкціонованого списаних коштів, тому банком було проведено службове розслідування за результатами якого вбачається, що 24.07.2023 року здійснено списання коштів на суму 60217,38 грн по картках [NUMBER] та [NUMBER] через Приват24 через зовнішній Р2Р шляхом розголошення даних, шо призвело до шахрайства, бо всі дії проходять підтвердження операцій з фінансового номеру, тому дані або передавались, або було надано доступ до телефону відповідача. При цьому при проведенні таких операцій 24.07.2023 року була виявлена підозра на фішинг. Додавав, що на адресу банка надійшла заява відповідача з вимогою розблокувати картку «Універсальна» [NUMBER] , на що була надана відповідь, що банком виконано свої зобов`язання щодо надання кредитних коштів, тому заборгованість за кредитом та відсотки підлягають сплаті відповідачкою. Враховуючи викладене, просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. На відповідь на відзив від [PERSON] надійшли письмові заперечення, де остання, підтримуючи доводи, викладені у відзиві на позов, зазначала, що не розголошувала данні та не передала номер свого телефону шахраям, тому вона не повинна відповідати за викрадені з банківської установи грошові кошти, які вона не отримувала в кредит, а також жодних платежів з повернення коштів не робила на користь банку, на підставі чого просила суд відмовити банку в задоволенні заявлених позовних вимог у повному обсязі. Представники позивача, АТ КБ «ПриватБанк», у судове засідання не з`явились повторно, будучи повідомленими про час та місце розгляду справи належним чином, не надавши суду заяв з проханням відкласти розгляд справи. Ані відповідач, [PERSON] , ані її представник, адвокат Туровська М. О., у судове засідання також не з`явились, надавши заяву з проханням вирішити справу за їх відсутності, заперечуючи при цьому проти задоволення позову та прохаючи відмовити у позові АТ КБ «ПриватБанк» повністю. Суд зазначає, що за ч. 1 ст. 223 ЦПК неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. При цьому підстави для відкладення розгляду справи у даному випадку відсутні. Отже, суд, розглянувши справу за відсутності сторін, дослідивши матеріали справи, вважає поданий позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступних міркувань. Суд вказує, що згідно із ст. 526 Цивільного кодексу України (далі за текстом рішення - ЦК) зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). На підставі ч. 1, 2 ст. 207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст. 626, 628 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. На підставі ч. 1 ст. 633 ЦК публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 ЦК договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. За ч. 1, 2 ст. 638 ЦК встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ч. 1 ст. 641 ЦК пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. За ч. 1 ст. 642 ЦК відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. На підставі ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За ст. 1055 ЦК кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави ЦК, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. На підставі ч. 2 ст. 1056-1 ЦК розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Згідно із ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку, що встановлені договором. На підставі ст. 610 ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Відповідно до ст. 625 ЦК боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Крім того суд вказує, що за п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до змісту ч. 1-5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. За ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. На підставі ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Згідно із ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Відповідно до ч. 13 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Положеннями ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. За п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. На підставі абз. 2 ч. 2 ст. 639 ЦК якщо сторони домовились укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. З урахуванням викладеного вмотивування суд дійшов висновку, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК). Головне, щоб електронний договір включав усі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним через недодержання письмової форми в силу прямої вказівки закону. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом. Отже, не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є комбінацією цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Аналогічна правова позиції була викладена Верховним Судом у постанові від 12 січня 2021 року по справі № 524/5556/19. Судом було встановлено, що 21.11.2022 року між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] за допомогою підпису з використанням електронного пристрою, на якому було власноручно відтворено відповідачкою її підпис, було підписано заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг та паспорт споживчого кредиту, які містять розмір відсоткової ставки за використання кредитного ліміту боржником в розмірі 42% річних, що свідчить про приєднання [PERSON] до договору про надання банківських послуг шляхом отримання кредитного ліміту із зобов`язанням погашати його та сплачувати нараховані за його використання відсотки. При цьому на підтвердження факту користування відповідачкою кредитними грошовими коштами у справі мається виписка з карткового рахунку [PERSON] в АТ КБ «ПриватБанк». Таким чином суд відкидає посилання [PERSON] на те, що нею не було акцептовано публічну пропозицію позивача щодо приєднання до договору банківського обслуговування, внаслідок чого підтверджено факт того, що сторонами було досягнуто істотних умов для укладення кредитного договору. В той же час суд вказує, що з розрахунків АТ КБ «ПриватБанк» та виписки з карткового рахунку [PERSON] в такому банку, що маються у матеріалах справи, вбачається, що 24 липня 2023 року відповідачкою було поповнено на 14000 грн. її рахунок за кредитом, після чого було здійснено благодійний внесок на суму 900 грн. та здійснено переказ зі своєї карти у «Скарбничку» 5000 грн. Також того ж дня були здійснені операції з переказу грошових коштів з карти [PERSON] в сумі 25255 грн. (комісія 555,87 грн.) та повторно в сумі 25255 грн. (комісія 757,65 грн.). В той же день відбувається випуск нової карти на відповідача номер 5168752008140330, вже з якої відбувається сплата за рекламні послуги в сумі 74000 MXN, які 15 вересня 2023 року були повернуті на такий рахунок. Внаслідок перевищення кредитного ліміту та відсутності погашення боргу банком було нараховано боржнику щомісяця відсотки за договором банківського обслуговування. Наявність відкритого кримінального провадження № 12023041720000832 за ознаками ч. 3 ст. 190 КК України за заявою [PERSON] від 26 липня 2023 року підтверджується витягом з ЄРДР від 22 травня 2024 року за фактом списання з її карти кредитних коштів через перехід за фішинговим посиланням 900 грн., а також за допомогою телефонного виклику невідомої особи, як представника нібито АТ КБ «ПриватБанк», та СМС-повідомлення з кодом для входу у додаток «Приват 24», який відповідачка повідомила такій невідомій особі, внаслідок чого з її карти були списані грошові кошти, яких вона не отримувала фактично. Отже, є достатні підстави для суду вважати, що 24 липня 2023 року внаслідок дій третіх осіб з картки [PERSON] в АТ КБ «ПриватБанк» було знято кредитні кошти, що підтверджено випискою по рахунку відповідачки. У відповіді АТ КБ «ПриватБанк» від 15 вересня 2023 року на письмове звернення [PERSON] від 25 серпня 2023 року про не санкціоноване списання з її рахунку грошових коштів та припинення нарахування відсотків банком було повідомлено, що 24 липня 2023 року були здійснені фінансові операції на зовнішніх ресурсах при правильному введені даних картки, терміну її дії та CVV, тому відповідачка повинна погасити заборгованість перед банком. Суд вказує, що відповідно до ст. 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Згідно із ч. 8-9 ст. 86 Закону України «Про платіжні послуги» надавачі платіжних послуг несуть відповідальність перед користувачами за помилкові платіжні операції, у тому числі за виконання: 1) помилкової платіжної операції на рахунок неналежного отримувача; 2) помилкової платіжної операції з рахунку неналежного платника; 3) платіжної операції з рахунку платника без законних підстав або внаслідок інших помилок надавача платіжних послуг. У разі виконання помилкової платіжної операції на рахунок неналежного отримувача надавач платіжних послуг зобов`язаний негайно після виявлення помилки переказати за рахунок власних коштів суму платіжної операції отримувачу, а також сплатити йому пеню в розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення від дня завершення помилкової платіжної операції до дня переказу коштів на рахунок отримувача, але не більше 10 відсотків суми платіжної операції. На підставі п. 140 «Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів», затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 29.07.2022 р. № 164, користувач зобов`язаний не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції, та негайно після того, як йому стало відомо про факт втрати такої інформації та/або платіжного інструменту, повідомити про це емітента в спосіб та каналами зв`язку, визначеними договором між емітентом та користувачем. До моменту повідомлення емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неналежних платіжних операцій та відповідальність за них покладаються на користувача. З моменту повідомлення користувачем емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неакцептованих/неналежних платіжних операцій та відповідальність покладаються на емітента. Втрата платіжного інструменту - неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за платіжним інструментом, неправомірне заволодіння та/або використання платіжного інструменту чи його реквізитів та/або індивідуальної облікової інформації (п. 6 ч. 1 ст. 3 Розділу І «Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів»). За п. 146 «Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів», затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 29.07.2022 р. № 164, власник рахунку не несе відповідальності за платіжні операції, здійснені без автентифікації платіжного інструменту і його держателя, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність власника рахунку/держателя призвели до втрати, незаконного використання ПІН або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Отже, враховуючи відсутність заперечень з боку представників позивача той обставини, що [PERSON] звернулась до банку вже 25 липня 2023 року щодо несанкціонованого зняття грошових коштів з її кредитного рахунку 24 липня 2023 року, а також до правоохоронних органів 25 липня 2023 року за фактом скоєння кримінального правопорушення за фактом незаконного заволодіння грошовими коштами, то вказане доводить, що [PERSON] своїми усвідомленими діями не сприяла втраті, незаконному використанню пін-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Так спірні операції 24 липня 2023 року були проведені через систему «Приват-24» із застосуванням «фішингової» схеми шахраїв, яка розрахована на неуважність користувачів системи «Приват-24», а також на наявність особливостей деяких сервісів системи «Приват-24», які шахрай може використовувати для обману користувачів системи. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постановах від 23 січня 2018 року по справі № 202/10128/14-ц, від 20 червня 2018 року по справі № 691/699/16-ц, від 5 квітня 2021 року по справі № 336/3989/19. При цьому суд відкидає посилання представника АТ КБ «ПриватБанк» на те, що підтвердженням факту використання саме відповідачкою кредитних коштів 24 липня 2024 року слугує поповнення картки 9 квітня 2024 року в сумі 444,17 грн., оскільки поповнення відбулось на випущену саме 24 липня 2024 року карту [PERSON] в АТ КБ «ПриватБанк», а розмір такого поповнення не може свідчити про визнання боргу з кредиту, що утворився станом на 24 липня 2024 року в сумі 43752,21 грн. Таким чином суд, встановивши, що АТ КБ «ПриватБанк» не було доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомив позивача та правоохоронні органи про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, у межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, то дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк». Отже, підсумовуючи викладене обґрунтування, суд дійшов переконання, що позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] не підлягають задоволенню, враховуючи їх безпідставність та недоведеність.

Outcome: dismissed