Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-30 00:00:00

25 березня 2024 року адвокат Бабинець Сергій Петрович, діючи в інтересах позивача [PERSON] , звернувся до суду з позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 04 жовтня 2022 року відділом дізнання Чернігівського районного управління поліції ГУНП в Чернігівській області до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості щодо кримінального провадження №12022275440001265 відносно [PERSON] , [INFO] , про вчинення нею кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 254 Кримінального кодексу України. Таким чином, починаючи з 04 жовтня 2022 року відносно громадянки [PERSON] правоохоронними органами розпочато досудове розслідування з метою притягнення її до кримінальної відповідальності за скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 254 Кримінального кодексу України, що передбачає покарання у виді обмеження волі на строк до двох років. У відповідності до ч. 4 ст. 12 Кримінального кодексу України правопорушення, в скоєнні якого спочатку підозрювалася, а потім і обвинувачувалася [PERSON] відноситься до нетяжких, за який в разі доведення винуватості до неї може бути застосовано обмеження волі на строк до двох років. Починаючи з 04 жовтня 2022 права позивача обмежувались та порушувались проведенням щодо неї слідчих дій, необхідністю постійно прибувати до слідчого та прокурора, що для неї, з урахуванням її віку, було сильним стресом та викликало багато труднощів та незручностей. 03 березня 2023 року громадянці [PERSON] було повідомлено про підозру. Таким чином, починаючи з 03 березня 2023 року на [PERSON] були покладені обов`язки та обмеження, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України. Згідно з обвинувальним актом, складеним 07.03.2023 прокурором Козелецької окружної прокуратури А. І. Богатирьовим, у період з серпня 2017 року по жовтень 2022 року (більш точної дати та часу під час досудового розслідування не встановлено), [PERSON] допустила безгосподарське використання земель сільськогосподарського призначення, що виразилось у знятті за допомогою спеціальної техніки на земельній ділянці із кадастровим номером 7422783000:03:001:0503, площею 2,0000 га, що розташована на відстані 3 км від с. Грабівка Куликівської селищної об`єднаної територіальної громади Чернігівського району у напрямі с. Буда тієї ж громади, з цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства (сільськогосподарського призначення)», та належить їй на праві власності на підставі наказу Головною у правління Дсржгеокадастру у Чернігівській області від 09.08.2017 № 25-12011/14-17-сг, ґрунтового покриву (родючою шару ґрунту) без спеціального дозволу, а також влаштуванні на ній штучної водойми (ставка) загальною площею 0,051 га. Таке використання [PERSON] цієї земельної ділянки, на думку державного обвинувачення, призвело до порушення цілісності поверхневого шару ґрунту, що не дає можливості для відтворення природних властивостей землі і використання з метою сільськогосподарського виробництва, тобто призвело до виведення частини зазначеної земельної ділянки із сільськогосподарського обороту. 28 березня 2023 року в приміщенні Куликівського районного суду Чернігівської області відбулося підготовче судове засідання по справі № 737/143/23. 11 травня 2023 року Куликівський районний суд Чернігівської області постановив вирок по справі №737/143/23, провадження № 1-кп/737/24/23, яким визнав позивача [PERSON] невинуватою у пред`явленому їй обвинуваченні за ч. 1 ст. 254 КК України та виправдав за ч. 5 ст. 191 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведенням вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення. Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 18 січня 2024 року за наслідками апеляційного оскарження вирок суду першої інстанції було залишено без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення. З набранням законної сили виправдувальним вироком, відповідно до ст. 56 Конституції України, ст.ст. 1176, 1167, 16, 23 Цивільного кодексу України, п. 17 ч. 3 ст. 42 Кримінально процесуального кодексу України та ст.ст. 2, 3, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», у позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди, яка позивачу була завдана незаконними діями та рішеннями органу досудового розслідування та прокуратури по притягненню до кримінальної відповідальності. Позивачка перебувала під слідством та судом з 3 березня 2023 року до 18 січня 2024 року, протягом цього періоду була у постійному психологічному напруженні, що негативно вплинуло на її психологічний стан, працездатність, продуктивність та відносити в сім`ї, переживаннях з приводу того, що її можуть засудити за вчинення злочину, якого вона не скоювала. Протягом зазначеного періоду здійснювались слідчі та інші дії, направлені на доведення її вини у правопорушенні, якого вона не вчиняла, вона втратила можливість працювати та втратила заробіток протягом майже 11 місяців. Статтею 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» встановлено мінімальну заробітну плату в 2024 році у розмірі 7100,00 грн. Таким чином, внаслідок незаконних дій органів досудового слідства та прокуратури позивачка зазнала шкоди на суму 94 664,51 грн, куди також входять витрати на залучення захисника в кримінальному провадженні. На підставі викладеного, сторона позивача просить стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служи України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду на користь позивача - [PERSON] шкоду в розмірі 94664,51 грн в рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями та рішеннями органів досудового слідства та прокуратури, а судові витрати покласти на відповідача. 27 березня 2024 року ухвалою судді було відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження. 15 квітня 2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від Державної казначейської служби України (далі ДКСУ), в якому ДКСУ позовні вимоги не визнала, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на те, що в даній справі ДКСУ є неналежним відповідачем, оскільки згідно зі своїми функціональними обов`язками не є учасником спірних відносин і не має фактичних даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, жодної шкоди позивачу своїми діями не завдавала, у правовідносини з ним не вступала. Також звертає увагу, що дії ДКСУ відносно позивачки незаконними не визнано, тому ДКСУ не може нести відповідальність за завдану шкоду. Крім того, ДКСУ не погоджується обрахунком відшкодування моральної шкоди, зазначеним у позові, вважає, що з огляду на визначений в абзаці 3 статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, встановлено на рівні 1600,00 гривень, натомість стороною відповідача обрахунок проведено, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати станом на 01 січня 2024 року - 7100 гривень. Також вважає, що в позові необґрунтована завдана шкода, не підтверджено факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань, не зазначено, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі оцінюється заподіяна шкода, розмір відшкодування моральної шкоди, заявленої в позові, не є адекватним завданій шкоді, не випливає з обставин справи та не підтверджується доказами, а вказана сума шкоди є необґрунтованою та незаконною, тому відсутні правові підстави для стягнення з Державного бюджету України на користь позивача 94 664,51 грн грошового відшкодування шкоди. Крім того, стороною позивача, помилково включено витрати на залучення захисника до розрахунку мінімального розміру відшкодування моральної шкоди. Вважає, стороною позивача не надано жодних доказів, які би підтверджували, що внаслідок перебування під слідством і судом позивачу заподіяно моральних страждань. Категорично не погоджується з вимогою сторони позивача про покладення судових витрат на відповідача. Щодо стягнення судових витрат ДКСУ вважає, що зазначена сума сплаченого гонорару жодним чином не підтверджена та не відповідає критеріям реальності адвокатських послуг, тому відсутні підстави для відшкодування витрат на правову допомогу у зв`язку із необґрунтованістю цих вимог. З огляду на викладене, ДКСУ просило відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 25 квітня 2024 року до суду надійшли пояснення від Чернігівської обласної прокуратури за підписом її керівника, в яких третя особа, вважає, що здійснюючи процесуальне керівництво у кримінальних провадженнях, прокурори діяли в межах повноважень відповідно до діючого законодавства. Втручання у конституційні права [PERSON] було мінімальним, об`єктивно необхідним для забезпечення виконання завдань кримінального процесу. Проведені у провадженні слідчі (розшукові) дії та прийняті рішення зумовлені вимогами кримінального процесуального закону щодо забезпечення органом розслідування швидкого, повного та неупередженого розслідування. Переважна більшість з них проведені без участі позивача, за його участі було лише повідомлення про підозру, допит та ознайомлення з матеріалами досудового розслідування, що не було для неї надмірним тягарем. Крім того, огляд земельної ділянки [PERSON] дізнавачем виконано на підставі ухвали суду, що виключає неправомірність дій органу досудового розслідування. Також вважає, що матеріалами справи не доведено зміну у життєвих та суспільних стосунках позивача, більша частина кримінального переслідування [PERSON] (з 08.03.2023 по 18.01.2024) відбувалась у зв`язку з перебуванням кримінального провадження у судах різних інстанцій. Прийняття виправдувального вироку є результатом реалізації принципу змагальності, встановленого ст. 22 КПК України, а не наслідком незаконних дій під час досудового розслідування. Таким чином, вважає, що стороною позивача не наведено жодних доказів в обґрунтування моральної шкоди, а також, якими саме діями та якої службової особи спричинено моральну шкоду. Аналогічно відсутні обґрунтовані нормативно-правові підстави для задоволення вимоги про відшкодування 20 000 грн за надання адвокатом позивачу послуг з правової допомоги. Вказана сума є завищеною та не підтвердженою належними доказами. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити. Пояснив, що кримінальне переслідування щодо позивача тривало понад 10 місяців, за які було підірвано її фізичне та психічне здоров`я, сталося приниження її честі, гідності, престижу, змінилось до неї ставлення людей в негативну сторону. Весь цей час в неї був пригнічений моральний стан. Також повідомив, що постановою Верховного Суду від 29.07.2024 року за наслідками касаційного перегляду кримінальної справи №737/143/23 касаційну скаргу прокурора було залишено без задоволення, а ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 18 січня 2024 року стосовно [PERSON] без змін. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві, вважає, що ДКСУ неналежний відповідач у даній справі. Представник третьої особи - Чернігівської обласної прокуратури в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у заяві по суті справи. Суд, заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх у сукупності, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 03 березня 2023 року у кримінальному провадженні № 12022275440001265 від 04.10.2022 [PERSON] було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 254 КК України (а.с. 11-12). 07 березня 2023 року прокурором було затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні за № 12022275440001265 від 04.10.2022 за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 254 КК України, який скеровано до суду (а.с. 13-14). Вироком Куликівського районного суду Чернігівської області від 11 травня 2023 року [PERSON] визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні та виправдано в зв`язку з недоведеністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 254 КК України в її діях (а.с. 15-19). Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 18 січня 2024 року апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні було залишено без задоволення, вирок Куликівського районного суду Чернігівської області від 11 травня 2023 року щодо [PERSON] залишено без змін (а.с. 20-26). Підставою для виправдання [PERSON] у судових рішення зазначено, що стороною обвинувачення не було надано суду належних, допустимих та достовірних доказів, які би у сукупності та взаємозв`язку були би достатніми для прийняття рішення про доведеність вчинення [PERSON] кримінального правопорушення, зокрема, судами було вказано на відсутність доказів виконання обвинуваченою об`єктивної сторони злочину - облаштування штучної водойми на землях сільськогосподарського призначення, та не спростовано факт існування водойми до приватизації [PERSON] земельної ділянки. 18.02.2023 [PERSON] уклала договір про надання правової допомоги у кримінальному провадженні з адвокатом Бабинцем С. П. (а.с. 28), а 25.06.2023 року уклади Додаток №1 до даного договору (а.с. 32). Згідно з актами виконаних робіт адвокат Бабинець С. П. представляв інтереси позивачки під час вчинення процесуальних дій під час досудового розслідування, розгляду справи судом першої інстанції та апеляційним судом (а.с. 31, 33), загальний розмір гонорару, сплаченого [PERSON] її захиснику склав 20 000 грн (а.с. 30, 34). Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України). За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, за виключенням, зокрема, якщо шкоду завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, коли моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади. Відповідно до положень ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, право на таке відшкодування виникає у випадках та у порядку, передбачених законом. Таким спеціальним законом є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Відповідно до положень вказаного Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. При цьому, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду (стаття 1 Закону). Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, постановлення виправдувального вироку суду (стаття 2). У відповідності із положеннями статті 3 вказаного Закону відшкодуванню підлягає: 1) заробіток та інші грошові доходи, які громадянин втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. Відшкодування моральної шкоди провадиться за рахунок коштів державного бюджету у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (стаття 4). Розмір відшкодування визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством, відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Аналіз вищевказаної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Такі висновки відповідають правовим позиціям Верховного Суду, викладеним у постанові Великої Палати Верховного суду від 29 травня 2019 року у справі № 522/1021/16ц. Таким чинним, законодавством визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування моральної шкоди. Факт перебування позивачки під слідством та судом, а також постановлення в подальшому виправдувального вироку суду свідчить про незаконність притягнення [PERSON] до кримінальної відповідності та є достатньою підставою для отримання компенсації від держави у порядку Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Виходячи з того, що 03 березня 2023 року [PERSON] було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 254 КК України, а 18 січня 2024 року (відповідно до ухвали Чернігівського апеляційного суду від 18.01.2024 року) виправдувальний вирок щодо неї набрав чинності, [PERSON] перебувала під слідством та судом з 03.03.2023 по 18.01.2024, що загалом становить 10 місяців 16 днів. Суд дійшов висновку, що внаслідок необґрунтованого кримінального переслідування позивачці було завдано моральної шкоди, оскільки у віці понад 60 років, перебуваючи в статусі підозрюваної та обвинуваченої, вона була змушена брати участь у слідчих діях, відвідувати судові засідання, доводячи свою невинуватість, докладати додаткових зусиль для організації свого життя, організації свого захисту, була відірвана від звичних справ, сімейних обов`язків, відчувала хвилювання та страждання, виходячи з загальновідомого розуміння страждання як болю, дискомфорту або труднощів, як фізичних, так і емоційних, які може відчувати людина. Кримінальне переслідування з боку органів досудового розслідування та прокуратури, а також перебування під судом безумовно змінили нормальний життєвий уклад позивачки, негативно вплинули на самопочуття та душевний стан. Дії органу досудового розслідування та прокуратури безумовно вимагали від позивачки дакладання зусиль на здійснення кроків, спрямованих на своє виправдання і реабілітацію. Однак, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує, що [PERSON] не була засуджена, щодо неї не було обрано запобіжного заходу, заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувались, відомості про звернення позивачки за медичною чи психологічною допомогою у зв`язку з кримінальним переслідуванням також відсутні. Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» установлено, що з 01 січня 2024 року на та час звернення [PERSON] з позовом до суду розмір мінімальної заробітної плати становив 7100 грн,з 01 квітня 2024 року розмір мінімальної заробітної плати становить 8000 грн. Однак, суд не вправі виходити за межі позовних вимог, а заяв від сторони позивача щодо збільшення позовних вимог до суду не надходило. Враховуючи викладене, суму заявленого позову, а також ту обставину, що при визначені розміру моральної шкоди суд має керуватися принципами поміркованості, розумності, справедливості, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення, суд має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, тому, враховуючи строк перебування [PERSON] під слідством та судом, мінімальний розмір компенсації моральної шкоди становить (7100?10)+(7100/31?16), що складає 74664,51 грн. Суд не може погодитись з позицією відповідача в тій частині, що при обчисленні моральної шкоди необхідно виходити із положень частини 2 статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», якою визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600 грн у зв`язку з наступним. Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є спеціальним, і саме норми цього Закону визначають порядок визначення розміру моральної шкоди у спірних правовідносинах. На час розгляду справи не вносились зміни до статті 13 цього Закону, і цей Закон не містить норми, яка передбачає відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством і судом виходячи із розрахункової величини, яка встановлюється законами України про Державний бюджет України на конкретний рік. Також суд вважає за необхідне зазначити, що відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, не є в розумінні статей 56, 62 Конституції України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», статей 1167, 1176 ЦК України «виплатою», а відтак, підстави для застосування положень частини 2 статті 8 Закону України «Про Державний бюджет на 2024 рік» відсутні. При цьому передбачена ч. 2 ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» мінімальна заробітна плата (1600 грн), яка має застосовуватися як розрахункова величина для обчислення виплат за рішенням суду, майже вдвічі нижча, ніж визначений ст. 7 цього Закону прожитковий мінімум для працездатних осіб (3028 грн). На думку суду, застосування зменшеного розміру мінімальної заробітної плати в даному випадку призведе до звуження гарантій, передбачених ст.. 56 Конституції України. Відповідно до п. 4 ст. 3 Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги підлягають безумовному відшкодуванню. Як встановлено судом в кримінальному провадженні № 12022275440001265 [PERSON] надавалась правова допомога адвокатом Бабинцем С.П. відповідно до умов Договору про надання правової допомоги у кримінальному провадженні від 18.02.2023. Загальний розмір гонорару, сплаченого [PERSON] її захиснику за надання відповідної юридичної допомоги склав 20 000 грн, що підтверджується матеріалами справи та підлягає відшкодуванню за рахунок коштів державного бюджету відповідно до ст. 4 вказаного Закону. Оскільки адвокат Бабинець С. П. приймав участь у кримінальному провадження на досудовому слідстві та під час розгляду справи в судах, працював з позивачкою у цій справі 10 місяців, результатом роботи захисника було виправдання позивачки, суд не вбачає підстав для зменшення відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Доводи відповідачів про те, що необхідною підставою для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями державних органів є факт неправомірних дій цього органу чи його посадових осіб, і такий факт неправомірності рішення чи вчинення дії повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку, не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки правилами статті 1176 ЦК України, Законом про відшкодування шкоди № 266/94-ВР визначені спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема, органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органами досудового розслідування, прокуратури або суду. Сукупність зазначених в Законі № 266/94-ВР умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Так, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду (частина друга статті 1 Закону про відшкодування шкоди). Право на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках, зокрема: постановлення виправдувального вироку суду. Щодо аргументів відповідача - Державної казначейської служби України з приводу безпідставності залучення її в якості відповідача, оскільки Казначейство шкоди позивачці не завдавало і у правовідносини з нею не вступало, необхідно зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 167, ст. 170 ЦК України держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (ч. 2 ст. 48 ЦК України). Державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника (ч. 4 ст. 58 ЦК України). Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. Разом із тим, як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 25 березня 2020 року у справі №641/8857/17, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (ч. 2 ст.2 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Відповідно до Положення про ДКС України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 № 215 центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів є ДКС України (Казначейство), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду. Покладаючи на державу обов`язок відшкодування шкоди, суд зобов`язує ДКСУ списати відповідні кошти не з власного рахунку, а з Державного бюджету України у межах відповідних призначень, що відповідає визначеній законодавством процедурі. Крім того, позивачка просить стягнути понесені нею судові витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати підлягають відшкодуванню на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з частинами 1, 2 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. У зв`язку із розглядом даної цивільної справи позивачкою понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20000 грн, що підтверджується: Договором про надання правової допомоги від 11.03.2024, укладеним між адвокатом Бабинцем С. П. та [PERSON] (а.с. 9); квитанцією до прибуткового касового ордера б/н від 11.03.2024, відповідно до якої від [PERSON] прийнято адвокатом Бабинцем С.П. 20 000 грн за Договором від 11.03.2024 (а.с. 192). Згідно з усталеною практикою Верховного Суду витрати на професійну правничу допомогу підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено. Згідно із ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч.6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмету спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позивних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц зазначила, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою. Проаналізувавши надані матеріали, а саме склад наданих адвокатом позивачу послуг, час, витрачений на їх надання, перевіривши відповідність заявленої до стягнення суми наданому обсягу адвокатських послуг, складність справи та її розгляд за участі сторін, суд вважає, що заявлений представником позивача розмір вартості послуг за правничу допомогу у загальній сумі 20 000 грн є співмірним та коректним при повному задоволенні позовних вимог, в зв`язку з чим наявні підстави для стягнення витрат на правничу допомогу у заявленому розмірі. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved