Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-11 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась 22 липня 2024 року до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності, згідно якої позивачка просить: - визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 05.09.2023 року, укладений між [PERSON] до [PERSON] ; - визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , право власності на однокімнатну квартиру за номером [ADDRESS] , та складається в цілому з: 1- коридор, 3- житлова, 4-кухня, 5-санвузол, 6-балкон, житловою площею 20,3 кв.м, загальною площею 41,9 кв.м. У судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилась, але згідно поданої до суду позовної заяви просила розглядати справу за її відсутності, просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, але адвокат Клименко С.Ю., який діє в його інтересах, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позивні вимоги визнає у повному обсязі. Відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. За змістом ч.1 ст.206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положеннями ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Відповідно ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Частиною 1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню по наступним підставам. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 05.09.2023 року між позивачкою [PERSON] до відповідачем [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: однокімнатної квартири за номером [ADDRESS] , та складається в цілому з: 1- коридор, 3- житлова, 4-кухня, 5-санвузол, 6-балкон, житловою площею 20,3 кв.м, загальною площею 41,9 кв.м. Вищезазначена квартира належала відповідачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 20.05.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Рязанцевою О.Ю., зареєстровано в реєстрі за №750 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №3646591 від 20.05.2013 року. Згідно з зазначеним вище договором купівлі-продажу квартири, позивачкою [PERSON] було придбано у відповідача [PERSON] зазначене вище нерухоме майно за 200000,00 грн., які відповідач [PERSON] отримав до підписання даного договору. Отже, між позивачкою та відповідачем було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов зазначеного вище договору, були сплачені грошові кошти відповідачу, відповідач [PERSON] передав позивачці правовстановлюючі документи на зазначене вище нерухоме майно, позивач почала жити в зазначеній вище квартирі, сплачувати комунальні послуги та відкрито нею користуватись. На сьогоднішній день, позивачка має намір зареєструвати своє право власності на належне їй нерухоме майно, однак в силу положень Цивільного кодексу України такий договір має бути посвідчений нотаріально, про що на момент укладання вона не знала, тому недодержання нотаріальної форми такого договору у відповідності до Цивільного кодексу України є підставою для визнання його недійсним. Однак, на сьогоднішній день відповідач [PERSON] ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири. Таким чином, позивачка позбавлена права вільного користування і розпорядженням власним майном, тому вважає, що порушуються її законні права та інтереси. Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 41 Конституції України закріплює право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона продавець передає майно (товар) у власність іншій стороні покупцю, а покупець приймає і сплачує за нього визначену грошову суму. Згідно з ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно зі ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі майна. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Згідно ст. 398 ЦК України, право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом. Враховуючи вищевикладені обставини, норми чинного законодавства та той факт, що сторонами були виконані усі істотні умови договору, а також що майно було правомірно придбано позивачкою [PERSON] , суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved