Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-08 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0800 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована по [ADDRESS] , а також визнання за позивачем права власності на цю земельну ділянку. Позов обґрунтований тим, що 19.06.2006 між сторонами в усній формі укладено договір купівлі-продажу незавершеного будівництвом житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, готовністю 85% та земельної ділянки під ними, що розташовані у [ADDRESS] . При цьому вони досягнувши домовленості з усіх істотних питань, визначили ціну продажу будинку - 79867 грн, земельної ділянки - 7620 грн, обмінялися розписками, погодили строк передачі майна, зобов`язалися підписати договір купівлі-продажу та посвідчити його нотаріально в строк до 11.07.2006. Позивач повністю розрахувавшись, отримала від відповідачки ключі та технічну документацію на нерухоме майно, а також їй було забезпечено вільний доступ та можливість користування ним. Однак, відповідачка не виконує вимогу щодо нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, що змусило позивачку звернутися до третейського суду, який своїм рішенням у справі № 17-06 від 14.07.2006 визнав дійсним цей договір, а також визнав право власності [PERSON] на незавершений будівництвом житловий будинок, однак виконавчий документ не був видавався. На підставі цього рішення КП «Вінницьке ВООБТІ» провело реєстрацію права власності на незавершений будівництвом будинок. У 2008 році позивач добудувала будинок, а 29.11.2023 отримала технічну документацію із землеустрою на земельну ділянку з присвоєним кадастровим номером, проте в Державному земельному кадастрі власником ділянки рахується відповідач. 14.12.2023 державний реєстратор відмовив позивачеві у реєстрації за нею права власності на земельну ділянку. Оскільки право власності позивача на земельну ділянку не визнається, а відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору, позивач заявила вимоги про визнання дійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, і права власності на неї. Ухвалою суду від 15.04.2024 відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання. Визначено сторонам строк для подання відзиву, відповіді на відзив, заперечень. Ухвалою суду від 25.06.2024 закрито підготовче судове засідання, призначено судовий розгляд. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, представник подав заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримує. Відповідач не з`явилася, відзиву, заяв, клопотань, доказів не подала. Суд, дослідивши подані ними письмові докази, надавши їм оцінку, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, зважаючи на наступне. Фактичні обставини справи Відповідач є власником земельної ділянки площею 0,800 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташована по [ADDRESS] , що підтверджується державним актом (копія на а.с. 56-57), а також витягом з Державного земельного кадастру (копія на а.с. 25-29, 44-54), кадастровий номер 0510900000:00:002:1359. Звітом про експертну грошову оцінку підтверджено її ринкову вартість 80140 грн (копія на а.с. 8-24). Рішенням третейського суду від 14.07.2006 у справі № 17-06 позов [PERSON] задоволено. Визнано дійсним договір купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] незавершеного будівництвом будинку з господарськими будівлями, з готовністю 85%, за адресою: [ADDRESS] . Визнано дійсним договір купівлі-продажу цілої земельної ділянки від 19.06.2006 площею 0,080 га за цією ж адресою. Визнано за [PERSON] право власності на незавершений будівництвом житловим будинок (копія на а.с. 58-61). Зазначене рішення зареєстроване в КП «Вінницька ОБТІ» 17.07.2006 (а.с. 62). Податковим повідомленням-рішенням позивачеві нараховано земельний податок (копія на а.с. 64). У 2008 році будинок було добудовано і виготовлено технічний паспорт на ім`я [PERSON] (копія на а.с. 38-43). Рішенням державного реєстратора від 19.12.2023 (копія на а.с. 63) позивачеві відмовлено у реєстрації за нею права власності на земельну ділянку на підставі рішення третейського суду. Позиція суду Згідно з ст. 657 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), у редакції чинній на 19.06.2006 року, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Згідно з ч. 1 ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. У відповідності до ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Як видно з наведеного, однією з умов визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. За встановлених у даній справі обставин сторони в усній форму уклали договір з приводу продажу земельної ділянки, що прямо суперечить вимогам діючих на той час норм Цивільного кодексу України, зокрема ст. 657. Окрім того, цей договір підлягав нотаріальному посвідченню. При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другої ст. 220 ЦК України. Такі висновки містяться в постановах Верховного Суду від 04 березня 2019 року у справах № 665/2266/16-ц (провадження № 61-29416св18), від 30 жовтня 2019 року № 140/2001/17 (провадження № 61-48764св18), від 22 лютого 2021 року № 545/440/18 (провадження № 61-1111св20) та від 21 квітня 2023 року № 469/159/13-ц (провадження № 61-7145св22). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За обставин даної справи позивачем не доведено ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору купівлі - продажу земельної ділянки, а також те, що така можливість втрачена. Доводи позивача про те, що договір купівлі-продажу земельної ділянки вже визнано рішенням третейського суду від 14.07.2006 року суд відхиляє, оскільки це рішення не є для суду преюдиційним, а укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки в усній формі прямо суперечить ст. 657 ЦК України. Окрім того, суду не надано доказів виконання цього рішення третейського суду у порядку визначеному в ч. 3 ст. 55, ст. 56 Закону України «Про третейські суди», в редакції чинній на час ухвалення даного рішення, а саме шляхом видачі компетентним судом виконавчого документа. Та обставина, що відповідач досі є власником земельної ділянки дає підстави для висновку, що це рішення третейського суду в частині земельної ділянки не було виконано. З огляду на те, що на підставі рішення третейського суду від 14.07.2006 [PERSON] набула права незавершений будівництвом житловий будинок, з готовністю 85%, по [ADDRESS] (зареєстровано у ВООБТІ 17.07.2006), безпідставними є доводи про набуття позивачем земельної ділянки у власність на згідно з вимогами ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України. Так, ч. 1 ст. 120 ЗК України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначала, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Суд відхиляє доводи позивача про те, що право власності на земельну ділянку перейшло до неї на підставі ч. 1, 2 ст. 377 ЦК України. Вказана стаття, у редакції на час виникнення спірних правовідносин встановлювала, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором (ч. 1 ст. 377 ЦК України). Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Відповідно до даних технічного паспорта, житловий будинок [ADDRESS] був збудований у 2008 році, до цього це був об`єкт незавершеного будівництва, отже ч. 1, ч. 2 ст. 377 ЦК України до спірних правовідносин не може бути застосована. Окрім того, як було встановлено судом сторонами не були дотримано форму укладення даного правочину. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Враховуючи встановлені у справі обставини, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Судові витрати залити за позивачем. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed