Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-05 00:00:00

Позивач 10.09.2020 року звернулась до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області із зазначеним позовом, посилаючись на наступні обставини. З 01.12.2018 року по 20.03.2020 року [PERSON] перебувала у трудових відносинах з фізичною-особою підприємцем (далі ФОП) [PERSON] . Вона була прийнята на роботу продавцем в магазині продовольчих товарів із заробітною платою в розмірі 3 723,00 грн., але не менше мінімальної заробітної плати, встановленої законом. Трудовий договір відповідач позивачу не надала, запис в трудову книжку не внесла, заробітну плату не виплачувала. Єдиним доказом того, що підтверджує факт трудових відносин між позивачем та відповідачем є довідки Пенсійного фонду України за формою ОК-5 та довідки Нікопольської державної податкової інспекції з державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків. За зверненнями позивача відповідач не надає їй довідку про заборгованість по заробітній платі. Згідно довідки Пенсійного фонду України, позивачу була нарахована заробітна плата за грудень 2018 року - 2723,00 грн., січень 2019 року - 4173,00 грн., лютий 2019 року - 4173,00 грн., березень 2019 року - 4173,00 грн., квітень 2019 року - 4173 грн., травень 2019 року - 4173,00 грн., червень 2019 року - 4173,00 грн., липень 2019 року - 4235,22 грн., серпень 2019 року - 4235,22 грн., вересень 2019 року - 4235,22 грн., жовтень 2019 року - 4235,22 грн., листопад 2019 року - 4235,22 грн., грудень 2019 року - 4238,20 грн., січень 2020 року - 4723,00 грн., лютий 2020 року - 4723,00 грн., березень 2020 року - 2923,72 грн. Загальна сума нарахованої заробітної плати склала 66 544, 72 грн. За даними Пенсійного фонду відповідач, яка є страхувальником, не сплачувала страхові внески за позивачку, як за застраховану особу. Позивач є інвалідом ІІ групи, на даний час перебуває у скрутному матеріальному становищі. У відділі соціального захисту населення їй відмовили у призначенні субсидії на оплату житлово-комунальних послуг, посилаючись на те, що вона отримувала дохід у вигляді заробітної плати з 01.12.2018 року по 20.03.2020 року. Добровільно відповідач не бажає внести запис про трудову діяльність позивача в її трудову книжку, а тому вона змушена звернутись до суду. Таким чином, [PERSON] просить суд зобов`язати ФОП [PERSON] внести запис до її трудової книжки про прийняття позивача на роботу та звільнення з роботи, стягнути з ФОП [PERSON] на її користь заборгованість із заробітної плати в сумі 66 544,72 грн. за період з 01.12.2018 року по 20.03.2020 року, стягнути з ФОП [PERSON] на її користь середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Ухвалою судді Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області Рибакової В.В. від 16.09.2020 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачці десятиденний строк для усунення недоліків (а.с.20). Ухвалою судді Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області Рибакової В.В. від 14.12.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, відкрито провадження по даній справі (а.с.25-26). Ухвалою судді Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області Рибакової В.В. від 25.02.2021 року зустрічну позовну заяву фізичної особи-підприємця [PERSON] до [PERSON] про визнання трудового договору недійсним - повернуто заявнику за пропущенням строку подачі (а.с.40-41). Ухвалою судді Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області Рибакової В.В. від 02.03.2021 року зустрічну позовну заяву фізичної особи-підприємця [PERSON] до [PERSON] про визнання трудового договору недійсним - повернуто заявнику та роз`яснено її право на звернення до суду із самостійним позовом (а.с.51-52). Ухвалою судді Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області Рибакової В.В. від 07.07.2021 року провадження по даній справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням в справі за позовною заявою фізичної особи-підприємця [PERSON] до [PERSON] про визнання трудового договору недійсним (№182/1672/21) (а.с.70). Постановою Дніпровського апеляційного суду від 02.12.2021 року скасовано ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07.07.2021 року та направлено справу до суду першої інстанції для подальшого розгляду (а.с.85-86). Згідно рішення Вищої Ради правосуддя №86/0/15-23 від 21.02.2023 року суддя Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області Рибакова В.В. звільнена з посади у зв`язку з поданням заяви про відставку (а.с.91). Ухвалою судді Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області Рунчевої О.В. позовну заяву прийнято до свого провадження на підставі повторного протоколу автоматизованого розподілу від 03.03.2023 року та продовжено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (а.с. 93) Відповідачу було направлено ухвалу про відкриття провадження по справі з копією позовної заяви та доданими до неї документами за місцем її реєстрації у встановленому законом порядку, що підтверджується поштовим повідомленням (а.с.30), згідно якого [PERSON] 28.01.2021 року особисто отримала поштове відправлення. 26.03.2021 року на адресу суду від представника відповідача [PERSON] надійшли письмові пояснення стосовно суті позову, згідно яких позовні вимоги не визнають в повному обсязі, посилаючись на наступне. В листопаді 2018 року відповідач мала розмову зі своїм колегою, де вони скаржились один одному, що Нікопольська міська рада робить перевірки всіх фізичних осіб-підприємців, і систематично всім вказує на те, що ФОП мають працевлаштовувати хоча б одну особу. Позивач стала свідком цієї розмови. На той час ФОП [PERSON] здійснювала підприємницьку діяльність у магазині « [INFO] » по [ADDRESS] . У цьому магазині час від часу обслуговувалась позивач. Наприкінці листопада 2018 року [PERSON] запропонувала її працевлаштувати, пояснивши, що вона живе в с. Покровське, Нікопольського району, не отримує субсидію, не перебуває на обліку в центрі зайнятості, має ІІ групу інвалідності, але робочу, і їй не буде зайвим трудовий стаж. Сторони домовились, що відповідач працевлаштує позивачку, буде сплачувати за неї ЄСВ та всі інші необхідні платежі, а позивач, в свою чергу, на роботу ходити не буде і нікому про це не буде розповідати. В двадцятих числах відповідач подала до податкової повідомлення, і з 01.12.2018 року офіційно працевлаштувала позивача, не зважаючи на те, що 01.12.2018 року припало на вихідний день. Позивач на роботу не виходила, але інколи навідувалась до магазину. Так було до березня 2020 року, коли позивач посварилась з чоловіком відповідача, і [PERSON] попросила її звільнити. Таким чином, трудовий договір від 01.12.2018 року у письмовій формі не укладався, заяву про прийняття на роботу позивач не писала, трудову книжку відповідачу не надавала. ФОП [PERSON] стверджує, що при укладанні зазначеного усного трудового договору, сторони не мали наміру створити ніяких трудових наслідків, і заздалегідь знали про те, що він не буде виконаний. Цей трудовий договір був укладений умисно, підтвердженням чого є ті обставини, що позивач постійно проживає за місцем реєстрації в с. Покровське Нікопольського району, крім того виїздила за межі України. З цих підстав відповідач просить відмовити позивачу в задоволенні позову в повному об`ємі та стягнути з позивача на її користь судові витрати на правничу допомогу в сумі 8 000 грн. Крім того, представник відповідача [PERSON] просить застосувати строки позовної давності звернення до суду з трудових спорів. 20.04.2021 року від [PERSON] надійшла відповідь на відзив, згідно якої вона стверджує, що викладені у відзиві факти не відповідають дійсності та обставинам справи. Посилання відповідач на відсутність наказу про прийом на роботу не свідчить про фіктивність трудового договору, а свідчить про неналежне виконання відповідачем своїх обов`язків та порушення законодавства про працю. Факт перебування сторін у трудових відносинах підтверджується довідкою Пенсійного фонду України за формою ОК-5 та довідкою Нікопольської податкової інспекції про суми виплачених доходів на утримання податків, а тому трудовий договір не є фіктивним і спрямований на реальне настання правових наслідків. Крім того, позивач стверджує, що з грудня 2018 року по теперішній час вона не виїжджала за межі України, а відповідач не надала будь-яких доказів на підтвердження даного факту. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. На підставі ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. З наявних в справі матеріалів вбачається, що [PERSON] є фізичною особою-підприємцем, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії [NUMBER] від 01.03.1995 року (а.с. 35). В позовній заяві [PERSON] зазначає, що вона перебувала у трудових відносинах з ФОП [PERSON] з 01.12.2018 року по 20.03.2020 року, а саме: позивач була прийнята на роботу продавцем в магазині продовольчих товарів із заробітною платою 3 723,00 грн., але не менше мінімальної заробітної плати, встановленої законом. Трудовий договір у письмовій формі між сторонами не складався, заяву про прийняття на роботу позивач не писала, заробітну плату вона не отримувала, запис про прийняття на роботу та звільнення з роботи в трудову книжку не вносився. Даний факт підтвердила і відповідач в своїх письмових поясненнях. З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку, що позивач дізналась про порушення своїх трудових прав 20.03.2020 року. Реалізація права на судовий захист невід`ємно пов`язана зі строками, в межах яких позивач може звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Основним нормативним актом, що регулює строки звернення до суду про вирішення спорів у порядку цивільного судочинства, є Цивільний кодекс України, який установлює інститут позовної давності і містить положення щодо часових меж, упродовж яких особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Згідно з ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У свою чергу, відповідно до ст. 251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Ст. 257 ЦК України встановлює загальний строк позовної давності - три роки. Проте Кодекс законів про працю України встановлює спеціальну позовну давність для спорів в межах трудових відносин. 9 липня 2022 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» № 2352, яким внесено ряд важливих змін до діючого законодавства про працю. Зокрема, важливих змін зазнали норми законодавства щодо порядку звернення громадян до суду у разі виникнення трудових спорів в частині строків таких звернень. Ч.ч. 1,2 ст. 233 Кодексу законів про працю України (строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів) викладені у наступній редакції: 1. Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. 2. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116 КЗпП). Як зазначено в позовній заяві, першою вимогою позивача є внесення записів в трудову книжку про прийняття та звільнення її з роботи. Суд кваліфікує дану вимогу, як трудовий спір, а тому вона підпадає під дію ч. 1 ст. 233 Кодексу Законів про працю України. Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернулась до суду з даним позовом лише 10.09.2020 року, таким чином пропустивши строк звернення до суду. Щодо позовних вимог про стягнення на користь позивачки заборгованості по заробітній платі та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, то на момент звернення позивача до суду з даним позовом ст. 233 Кодексу Законів про працю України діяла в старій редакції, а саме: у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутись до суду з позовом про стягнення йому належної заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Суд вважає вимоги позивача про стягнення заробітної плати та стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку похідними від вимоги про внесення запису до трудової книжки про прийняття та звільнення її з роботи, а тому суд не має можливості розглядати їх по суті. Крім того, суд вважає, що позивачем не надано належних доказів, що нею дійсно виконувались посадові обов`язки. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. Існує дві форми оплати праці: грошова та натуральна. Основною є грошова форма, оскільки гроші відіграють роль загального еквівалента. Натуральна форма заробітної плати використовується переважно як додаткова. Однак в умовах економічного спаду при відсутності готівкових грошей на багатьох підприємствах з працівниками розраховуються виробленою продукцією. Стаття 23 Закону України «Про оплату праці» встановлює, що заробітна плата працівників у межах України виплачується у грошових знаках, що мають законний обіг на її території. Відповідач в своєму відзиві зазначала, що позивач була нею працевлаштована, але на роботу не ходила, свої обов`язки, як працівника не виконувала. Позивач в своїй відповіді на відзив зазначає, що фактом підтвердження трудових відносин між нею та відповідачем є довідки Пенсійного фонду України за формою ОК-5 (а.с.13,14) та довідки Нікопольської податкової інспекції про суми виплачених доходів на утримання податків (а.с.15,16). Але дані довідки є доказом лише того, що відповідач сплачувала за [PERSON] податкові внески, і не можуть бути доказом виконання нею своїх посадових обов`язків. Крім того, згідно листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України №19-34855/18/24 від 21.05.2024 року (а.с.97), [PERSON] , [INFO] , 19.09.2019 року виїжджала за межі України, перетнувши кордон в пункті пропуску Гоптівка. В цьому ж пункті пропуску вона повернулась в Україну 13.11.2019 року, таким чином позивач перебувала за кордоном майже два місяці і не могла в цей час бути присутньою на своєму робочому місці та виконувати свої робочі обов`язки. Тоді як у своїй відповіді на відзив [PERSON] категорично заперечувала факт її виїзду за кордон та просила стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі, в тому рахунку і за ті місяці, які вона перебувала за кордоном. Ч. 6 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Ст. 78 Цивільного процесуального кодексу України, передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, суд вважає, що всупереч вказаним вимогам чинного законодавства, позивач пропустила строки позовної давності. Крім того, з її боку не доведено те, що вона дійсно перебувала на своєму робочому місці та виконувала свої робочі обов`язки, і що у відповідачки перед нею дійсно існує зазначена в позові заборгованість по заробітній платі, не доведено наявності підстав для стягнення на підставі ст. 117 КЗпП України з відповідачки на користь позивачки середнього заробітку за весь період затримки розрахунку. Крім того, представником відповідача [PERSON] не надано доказів отримання нею винагороди за правничу допомогу в розмірі 8000 грн., в договорі про надання правової допомоги №7 від 12.02.2021 року суму не зазначено, акту приймання-передачі послуг не надано (а.с.36), а тому дана вимога не підлягає задоволенню. Беручи до уваги викладене вище, у суду відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог. За змістом ст. 141 ЦПК України, судовий збір у сумі 840,80 грн. за вимоги про стягнення заробітної плати, від сплати якого позивач була звільнена при подачі позову на підставі п.1 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», підлягає компенсації за рахунок держави. На підставі викладеного вище та

Outcome: dismissed