Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 24 квітня 2018 року між ним та відповідачем у справі було зареєстровано шлюб Київським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 564. Від шлюбу дітей немає. Позивач зазначив, що будь-які шлюбні стосунки між ним та відповідачкою припинені, спільного господарства вони не ведуть, проживають окремо один від одного, і не створюють одну сім`ю, відсутня взаємна підтримка, як і відсутній будь-якій намір продовжувати та зберегти шлюбні стосунки. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 24 квітня 2024 року було відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судове\~засідання призначене\~на 20 червня 2024 року позивач не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлявся у встановленому законом порядку, однак 19 червня 2024 року на адресу суду від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності, в якій зазначено, що він підтримує заявлені позовні вимоги в повному обсязі. Відповідачка у судове засідання призначене на 20 червня 2024 року також не з`явилася, про дату, час і місце проведення якого повідомлявся у встановленому законом порядку, а саме шляхом направлення судової повістки за місцем реєстрації, на адресу суду повернувся поштовий конверт з відміткою працівника поштового зв`язку «за закінченням терміном зберігання», однак 19 червня 2024 року на адресу суду від відповідачки надійшла заява про визнання позову, в якій відповідачка повністю визнає позовні вимоги і не заперечує проти ухвалення судом рішення про їх задоволення, а також просить розглянути позов за її відсутності. Судовий розгляд перенесено на 08 серпня 2024 року. В судове\~засідання призначене\~на 08 серпня 2024 року сторони по справі не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялися у встановленому законом порядку. Про причини неявки до суду не повідомили. Суд, вивчивши та дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Згідно зі ст. 110, 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Тоді суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя і постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони спору перебувають у шлюбі, зареєстрованому 24 квітня 2018 року Київським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 564, Серія [NUMBER] . У свідоцтві про шлюб зазначено, що шлюб зареєстровано між громадянином Республіки Молдова [PERSON] та громадянкою України [PERSON] . Тож, у даному випадку йдеться про розірвання шлюбу із громадянином (підданим) іншої держави, тому потрібно визначити, яким правом варто керуватися при розірванні шлюбу. У статті 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» зазначено, що припинення шлюбу та його правові наслідки визначає право, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. А правові наслідки шлюбу, у випадку бажання його розірвати між громадянами різних держав визначає право держави, в якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один із подружжя все ще проживає у цій державі, а за відсутності такого правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. У разі укладення шлюбу громадянина України з громадянином (підданим) іншої держави, при розлученні в Україні застосовуватимуть норми Сімейного кодексу України та Цивільного процесуального кодексу України. Так, за законодавством України шлюб із іноземцем можна розірвати в органах державної реєстрації актів цивільного стану (ДРАЦС) або ж у судовому порядку. Порядок розірвання шлюбу державним органом реєстрації актів цивільного стану регулюють статті 106 та 107 Сімейного кодексу України. Вони передбачають, що розірвання шлюбу може бути здійснено таким способом у випадку спільної згоди обох із подружжя та за відсутності спільних дітей. З заяви відповідача від 19 червня 2024 року вбачається, що вона повністю визнає заявлені позивачем вимоги і не заперечує проти задоволення позову, тому у даному випадку є спільна згода обох з подружжя на розірвання шлюбу, що надає можливість розірвати його в органах державної реєстрації актів цивільного стану (ДРАЦС), однак, суд вважає за можливе надати сторонам розірвати шлюб із іноземцем у судовому порядку. Позовні вимоги мотивовані тим, що між подружжям припинені шлюбні стосунки, спільного господарства вони не ведуть, проживають окремо один від одного, і не створюють одну сім`ю, відсутня взаємна підтримка, як і відсутній будь-якій намір продовжувати та зберегти шлюбні стосунки, подальше збереження шлюбу суперечить інтересам позивача. Загальна декларація прав людини у ч. 2 ст. 16 містить положення, за яким шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються, а за ст. 23 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, жоден шлюб не може бути укладений без вільної і цілковитої згоди тих, що одружуються. За аналогією можливо зробити висновок, що й подальше існування сім`ї як добровільного союзу у разі відсутності добровільної згоди чоловіка чи жінки на такий союз - сім`ю - шлюб, не може мати місце, а також, приймаючи бажання й право одного з них розірвати шлюб не може бути незаконно порушене або одного з подружжя не можливо насильно, без його волі змусити перебувати у таких зареєстрованих як шлюб відносинах. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу, тобто наявність вільної згоди, - це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання. Відповідно до ст. 51 Конституції України та ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. За ч. 3 ст. 109 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Як роз`яснено у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їхніх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. З урахуванням викладеного, суд вважає, що між сторонами склалися відносини, при яких збереження сім`ї неможливо, позивач наполягає на розірванні шлюбу, відповідач не заперечує проти цього, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, як це передбачено ст. 112 Сімейного Кодексу України, тому шлюб між сторонами носить формальний характер і підлягає розірванню. За таких обставин суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя суперечить інтересам та унеможливлює їх примирення. Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів справи суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог у повному обсязі. Позивачем не заявлено вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача витрат зі сплати судового збору, а відтак судом не вирішується питання щодо стягнення судового збору на користь позивача.

Outcome: approved