Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-08 00:00:00

02.07.2024 року [PERSON] звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, що Зиб [PERSON] , [INFO] , самостійно виховує та утримує дитину [PERSON] , [INFO] . Заява вмотивована тим, що 15.09.2005 року між Зиб [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, від якого народилася дитина [PERSON] . Рішенням Фрунзівського районного суду Одесткої області від 20.01.2012 року у справі №2-267/2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Після розірвання шлюбу [PERSON] залишилася проживати із батьком. На даний час Зиб Мохамад Айхед та [PERSON] проживають разом, батько утримує та виховує дитину. Мати дитини проживає за адресою: [ADDRESS] та участі у вихованні не приймає. Необхідіність у встановленні вказаного акту заявнику необхідно для реалізації права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до п.4 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», яким передбачено надання рішення суду, за яким особа самостійно виховує та утримує дитину. Ухвалою Приморського районного суду від 08.07.2024 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначенням судового засідання на 09 серпня 2024 року. У судове засідання, яке призначене на 09.08.2024 року з`явився заявник та його представник, надали пояснення, які відповідають обставинам, зазначеним у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення. Також, у судовому засіданні за клопотанням представника заявника було заслухано думку [PERSON] . Заінтересована особа Служба у справах дітей Одеської міської ради в судове засідання не з`явилися, однак надала заяву, в якій просила врахувати найкращі інтереси дитини, просила справу розглянути у їх відсутність. Заінтересована особа [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала заяву, в якій проти задоволення заяви не заперечувала. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши докази по справі судом встановлено наступне. Рішенням Фрунзівського районного суду Одеської області від 20.01.2012 року у справі №2-267/2011 року встановлено, що 15.09.2005 року між Зиб [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб. Вказаним рішенням суду шлюб між сторонами розірвано. Зиб [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Як вбачається із довідки №2/01 від 24.01.2024 року, яка видана ОК «Жемчужина на Малиновського»» Зиб Мохамад Айхед та [PERSON] проживають разом за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до характеристики з Одеського ліцею №3 від 23.01.2024 року на [PERSON] батько приділяє достатньо уваги вихованню та навчанню доньки, телефонує класному керівнику з питань, що стосуються [PERSON] , приходить на батьківські збори, реагує на виклики, постійно знаходиться на зв`язку. Мати дитини ні в якому форматі не спілкується із класним керівником. Відповідно до витягу від 16.08.2017 року власником квартири [ADDRESS] надала пояснення, відповідно до яких вона протягом тривалого часу проживає з батьком та братом за адресою: [ADDRESS] . З батьком проживає за власним бажанням. Пояснила, що із матір`ю спілкується, відносини між матір`ю та батьком нормальні, жодних перешкод у спілкуванні батьки один одному не чинять. Надаючи оцінку правовідносинам, які виникли між сторонами, суд виходить із такого. Сімейним Кодексом України (далі - СК ) встановлено порядок визначення місця проживання дитини з одним з батьків, який вирішується самими батьками добровільно або судом у випадку наявності спору ( ст. 160 СК ). Однак вказаний порядок визначений законодавством лише для дітей яки не досягли 14 років. Водночас ч. 3 ст. 160 СК встановлено, що якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Таким чином Закон не визначає порядок юридичної фіксації статусу батька, з яким за власним бажанням, залишається проживати дитина після 14 років рішення суду з цього приводу не передбачено, сімейний договір фіксує лише домовленості між батьками, а у даному випадку має факт самостійного ( без батьків ) вирішення питання дитиною, яка не може бути суб`єктом сімейного договору, так як не досягла дієздатності, з іншого боку її представник ( той з батьків з яким залишається дитина ) не може укладати угод сам із собою. Також не передбачено і втручання у дане питання органу опіки та піклування , так як відсутній спір. Відповідно до вимог Сімейного кодексу України батьки мають однакові обов`язки щодо дитини ( ст. 141, 180 СК ), однак питання матеріального забезпечення дитини , хоча і є обов`язком одного з батьків, може бути предметом розгляду судом лише при наявності звернення одного з батьків стосовно стягнення аліментів або стосовно позбавлення батьківських прав внаслідок ухилення від виконання своїх обов`язків, що також є правом того з батьків, з ким проживає дитина, самої дитини яка досягла 14 років, або компетентних органів визначених ст. 165 СК. Відсутність спору між батьками також визначає про можливість розгляду даного питання у порядку окремого провадження. Таким чином, встановлення даного юридичного факту є єдиною можливістю для підтвердження наявності неоспорюваних прав, тобто факту від якого залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, таким чином даний порядок встановлення юридичного факту є ефективним способом підтвердження існуючого статусу та правосуб`єктності особи. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну\~підготовку та\~мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані: жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України. Згідно Переліку документів, що подаються військовозобов`язаними для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до підстав, зазначених у ст. 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», що є додатком №5 до відповідного «Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період», затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 16 травня 2024 року №560, визначено, що до документів, які підтверджують, що особа самостійно виховує та утримує дитину відносяться рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини. Таким чином, чинне нормативно правове регулювання передбачає спосіб захисту права та інтересу як встановлення факту самостійного виховання дитини. У постанові від 13.06.2018 за результатами розгляду справи №822/2446/17 Верховним Судом викладено позицію про те, що сам факт розірвання шлюбу та встановлення місця проживання дитини з батьком, що передбачає обов`язок батька щодо утримання та виховання дитини, не доводять факт відсутності участі матері у вихованні дитини, тобто не встановлює статусу самостійного виховання, тому цей факт повинен встановлюватись окремо. Отже, встановлення вказаного факту необхідне з метою реалізації гарантованого п.4 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну\~підготовку та\~мобілізацію» права на відстрочку на військову службу під час мобілізації. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні. Згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до роз`яснень, що викладені в п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5від 31.03.1995«Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Цивільний процесуальний кодекс України (далі ЦПК України) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ч. 1, 2 та 4 ст. 10 ЦПК України). У відповідності до вимог п.4 ст.264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. При визначені підступності та можливості розгляду справи у порядку цивільного судочинства судом застосовано правовий висновок, зазначений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 січня 2024 року по справі №560/17953/21. Згідно змісту п. 116, 117 Постанови неефективним є підхід до визначення юрисдикції спорів у судовому порядку про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в залежності від їх мети звернення та наявності у заявника певних цивільних прав та обов`язків чи виникнення публічно-правових спорів із суб`єктами владних повноважень, оскільки це не сприятиме належному способу захисту порушеного права заявника, бо призведе до необхідності звертатися в суди різних юрисдикцій з доказуванням одних і тих же обставин, подій та фактів при поданні кожної позовної заяви. Отже, Велика Палата Верховного Суду вирішила за необхідне відступити від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах стосовно юрисдикції спору, які викладено у постанові Великої Палати від 30.01.2020 у справі №287/167/18-ц (провадження №14-505цс19), у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.03.2023 у справі №290/289/22-ц (провадження №61-13369св22), вказавши, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у позасудовому та судому порядку. Рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Юридичні факти, які належать встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України. У даному випадку предметом дослідження суду є встановлення певного юридичного факту який встановлює правосуб`єктність особи, як такою, яка самостійно виховує неповнолітню дитину, що є необхідним для застосування до заявника вимог ч.4 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». У зв`язку із цим, суд приходить до висновку, що вказані вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі викладеного і

Outcome: approved