Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-12 00:00:00

У травні 2024 року до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя звернулось ТОВ ФК «Європейська агенція з повернення боргів» з позовом про стягнення з [PERSON] (надалі - відповідач) заборгованості за Договором позики № 2753222 від 01.07.2019 у розмірі 21950,43 грн. та за Договором про надання споживчого кредиту № 70604 від 18.10.2021 у розмірі 20733,20 грн., а всього - 42683,63 грн. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 01.07.2019 між відповідачем та ТОВ «Фінансова компанія «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» був укладений Договір позики № 2753222 (надалі - Договір позики), за яким відповідач отримав гроші у позику та зобов`язався повернути їх в порядку і на умовах, передбачених договором, та сплатити проценти за користування коштами, однак належним чином своїх зобов`язань не виконав. В подальшому, відповідно до умов Договору факторингу № 14/0621 від 14.06.2021, укладеного між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та позивачем, до позивача перейшло право грошової вимоги за вказаним Договором позики щодо стягнення заборгованості, що утворилась станом на 14.06.2021 внаслідок невиконання відповідачем зобов`язань за вказаним Договором позики, у розмірі 21950,43 грн., в тому числі 9269,61 грн. основної суми боргу та 12680,82 грн. сума заборгованості за відсотками. Крім того, позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 18.10.2021 року між відповідачем та ТОВ «Селфі кредит» був укладений Договором про надання споживчого кредиту № 70604 (надалі - Кредитний договір), за яким відповідач отримав кредит та зобов`язався повернути його в порядку і на умовах, передбачених договором, та сплатити проценти за користування кредитними коштами, однак належним чином своїх зобов`язань не виконав В подальшому, відповідно до умов Договору факторингу № 08012024 від 08.01.2024 року, укладеного між ТОВ «Селфі кредит» та позивачем, до позивача перейшло право грошової вимоги за вказаними кредитним договорами щодо стягнення заборгованості, що утворилась станом на 08.01.2024 внаслідок невиконання відповідачем зобов`язань за вказаними кредитними договорами, у розмірі 20733,20 грн., в тому числі 7200,00 грн. основної суми боргу та 13533,20 грн. сума заборгованості за процентами. Оскільки відповідач вказані заборгованості не погасив, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав. Ухвалою від 14.05.2024 року було відкрите провадження у справі, а її розгляд визначений в порядку спрощеного позовного провадження. Учасникам справи був наданий час для подання письмових заяв по суті спору та доказів на їх обґрунтування. 18.06.2024 від представника відповідача, адвоката Підодвірного Т.І., через підсистему «Електронний суд» надійшло клопотання про зупинення провадження у справі з посиланням на п. 2 ч. 1 ст. 251, п. 1 ч. 1 ст. 252, п. 2 ч. 1 ст. 253 ЦПК України, з тих підстав, що відповідач перебуває на військовій службі у зв`язку із введенням воєнного стану на території України. Ухвалою суду від 18.06.2024 у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі відмовлено. 26.06.2024 від представника відповідача, адвоката Підодвірного Т.І., через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник зазначає, що вважає позовні вимоги позивача необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню через недоведеність факту укладення договорів позики та кредиту, на які посилається позивач, в тому числі недоведеність факту передання відповідачу грошових коштів за договором позики. Крім того, представник відповідача послався на недоведеність факту переходу до позивача права вимоги за вказаними договорами. Також, на думку представника відповідача, позивачем порушено строк позовної давності. 01.07.2024 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач просить відзив на позовну заяву відповідача у справі № 335/5379/24 залишити без задоволення. Позивач в судове засідання не з`явився, подавши заяву про розгляд справи без участі його представника. Відповідач та його представник в судове засідання двічі не з`явились. Фіксування судового процесу технічними засобами звукозапису не здійснювалось в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до такого. Судом встановлено, що 01.07.2019 між відповідачем та ТОВ «Фінансова компанія «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» був укладений Договір позики № 2753222, відповідно до умов якого відповідач отримав у позику 10000,00 грн. строком на тридцять днів, та зобов`язався повернути їх в порядку і на умовах, передбачених договором та сплатити проценти за користування позикою за ставкою 1,6% на день від суми позики. Відповідно до умов вказаного договору, загальна вартість позики становила 12400,00 грн., тобто саме таку суму відповідач в сукупності зобов`язався повернути позикодавцю. Крім того, судом встановлено, що 18.10.2021 року між відповідачем та ТОВ «Селфі кредит» був укладений Договором про надання споживчого кредиту № 70604 , відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 7200,00 грн. строком на тридцять днів та зобов`язався повернути їх в порядку і на умовах, передбачених договором, та сплатити проценти за користування кредитними коштами за ставкою 1,90% річних від залишкової суми кредиту. Також умовами цього Кредитного договору було передбачено автоматичну пролонгацію строку кредитування (у разі наявності заборгованості позичальника станом на день закінчення первісного строку дій договору), але не більше ніж на 90 календарних днів поспіль (п. 4.3). Відповідач зобов`язання за вказаними договорами щодо повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування ними належним чином не виконував. Доказів повернення відповідачем кредитних коштів та сплати процентів за користування ними суду надано не було. В подальшому, на підставі Договору факторингу № 14/0621 від 14.06.2021, укладеного між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та позивачем, до позивача перейшло право грошової вимоги за вказаним Договором позики щодо стягнення заборгованості, що утворилась станом на 14.06.2021 внаслідок невиконання відповідачем зобов`язань за вказаним Договором позики, у розмірі 21950,43 грн., в тому числі 9269,61 грн. основної суми боргу та 12680,82 грн. сума заборгованості за відсотками. Крім того, Договору факторингу № 08012024 від 08.01.2024 року, укладеного між ТОВ «Селфі кредит» та позивачем, до позивача перейшло право грошової вимоги за вказаними кредитним договорами щодо стягнення заборгованості, що утворилась станом на 08.01.2024 внаслідок невиконання відповідачем зобов`язань за вказаними кредитними договорами, у розмірі 20733,20 грн., в тому числі 7200,00 грн. основної суми боргу та 13533,20 грн. сума заборгованості за процентами. Будь-яких інших нарахувань за кредитним договором позивач не здійснював і до стягнення не пред`явив. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Отже, договір факторингу є підставою для заміни сторони кредитора у грошовому зобов`язанні. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу України, тобто норми про договір позики. На підставі ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Частиною 1 статті 1056-1 ЦК України передбачено, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозиції, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Згідно ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Боржник, який прострочив зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настала після прострочення. Згідно ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Відповідач доказів виконання взятих на себе зобов`язань за вказаними договорами суду не надав. Таким чином, виходячи із закріпленої у ст. 614 ЦК України презумпції вини боржника у зобов`язанні, яка відповідачем не спростована, суд вважає позовом таким, що підлягає задоволенню частковому задоволенню, а саме: за Договором позики - в частині стягнення основної суми кредиту у розмірі 10000,00 грн. та процентів за користування кредитом у розмірі 2400,00 грн.; За Кредитним договором - в частині стягнення основної суми кредиту у розмірі 7200,00 грн. та процентів за користування кредитом у розмірі 19490,40 грн. В частині стягнення решти процентів, нарахованих відповідачу за користування позикою за Договором позики, позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на таке. Як випливає з правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 444/9519/12, кредитор має право нараховувати проценти за користування кредитними коштами лише в межах періоду кредитування, який дорівнює строку, на який надався кредит. Цей висновок також був підтриманий Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 у справі № 910/45818/16. Зокрема, Верховний Суд наголошує на тому, що за змістом ст. 1054 ЦК України позичальник (1) отримує від банку грошові кошти, власником яких він не був, та (2) отримує можливість певний час правомірно не повертати надані грошові кошти. Натомість у позичальника виникає зобов`язання (1) повернути грошові кошти у встановлений строк та (2) сплатити визначені договором проценти за користування кредитом. Отже, позичальник отримує «чужі» грошові кошти в борг, який зобов`язується повернути в майбутньому. Поняття «користування кредитом», яким послуговуються скаржники, є окремим випадком «користування чужими коштами». Термін «користування чужими коштами» Велика Палата Верховного Суду розтлумачила в постанові від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 (пункти 34, 35, 37 відповідно). Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу частини другої статті 1054 ЦК України та до відносин із комерційного кредиту - в силу частини другої статті 1057 цього Кодексу. Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, «користування кредитом» - це можливість позичальника за плату правомірно не повертати кредитору борг протягом певного періоду часу, погодженого сторонами кредитного договору. Вказане в повній мірі підлягає застосуванню й до відносин позики. Тобто нарахування відповідачу процентів за користування позикою за період часу після спливу строку повернення позики за Договором позики (за період після 31.07.2019) та після закінчення строку кредитування за Кредитним договором є неправомірним і не породжує у відповідача обов`язку сплачувати такі проценти. Отже, загальна сума, на яку може бути задоволений позов - 31890,40 грн. (12400,00 грн. + 19490,40 грн.). Відповідно до ч. 1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України. Однак позивач не пред`явив до суду вимог щодо захисту своїх прав кредитора шляхом стягнення з відповідача грошових сум в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України. Доводи сторони відповідача, покладені в основу заперечень проти задоволення позову, суд відхиляє з таких мотивів. Щодо недоведеності факту укладення договорів та факту отримання відповідачем коштів. Верховним Судом у постанові від 12.01.2021 по справі № 524/5556/19, наголошено, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Відповідно до статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Як свідчать надані позивачем друковані примірники спірних договорів, Договір позики № 2753222 від 01.07.2019 був підписаний Відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором № ACmqyrx6dN. Вказана інформація викладена у реквізитах вищезазначеного договору, які міститься в матеріалах справи. Кредитний договір № 70604 від 18.10.2021 був підписаний Відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором № X448. Вказана інформація викладена у реквізитах вищезазначеного договору, які міститься в матеріалах справи. У постанові Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20) за позовом про стягнення коштів зазначено, що з урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності. Тобто, посилання Відповідача на те, що ТОВ «ФК «ЄАПБ» не надано суду доказів отримання ним кредитних коштів від Первісних кредиторів є помилковим та безпідставним, оскільки факт їх надання підтверджуються, власне, наявними у матеріалах справи вищезазначеними договорами, які є дійсними в силу приписів ст. 204 ЦК України про правомірність правочинів. При цьому вимог щодо визнання зазначених правочинів недійсними чи встановлення факту їх неукладеності до суду заявлено не було. Зазначені правочини підтверджують факт наявності відповідних правовідносин, їх зміст та погоджені сторонами обставини щодо передання в позику чи кредит відповідачу коштів у погодженому розмірі. Оскільки предметом судового розгляду у справі № 335/5379/24 є спір про стягнення із Відповідача на користь ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованості за відповідними договорами, а договори факторингу Відповідачем не оспорювалися, в даному випадку слід виходити з презумпції правомірності правочину вищезазначених договорів у цій справі (ст. 204 ЦК України), а також презумпції обов`язковості виконання договору (ст. 629 ЦК України). Доводи представника відповідача, викладені у відзиві на позов, наведених вище міркувань не спростовують. Щодо недоведеності факту переходу права вимоги за спірними договорами до позивача. Як Договором факторингу № 14/0621 від 14.06.2021, укладеним між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та позивачем, так і Договором факторингу № 08012024 від 08.01.2024, укладеним між ТОВ «Селфі кредит» та позивачем, передбачено, що право вимоги від первісного кредитора до фактора переходить з моменту підписання сторонами Акту приймання-передачі реєстру боржників (п. 1.2 відповідного Договору). При цьому позивачем надано копії таких актів приймання-передачі, а також витягів з реєстру боржників щодо позивача. Законом не передбачено обов`язку фактора, як нового кредитора, на підтвердження своїх прав надавати суду чи боржнику весь реєстр боржників. Відтак, відповідні доводи представника відповідача також не можуть бути взяті до уваги. Щодо пропущення позовної давності. Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю утри роки (стаття 257 ЦК ). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1ст. 261 ЦК України). Початок позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно з ч. 2 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Оскільки заборгованість за житлово-комунальні послуги нараховувалась позивачем щомісяця, то перебіг загальної позовної давності слід відраховувати від кожного щомісячного платежу. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. У відповідача виникла заборгованість спірними договорами у серпні 2019 року та у листопаді січні 2022 року відповідно. Законом України від 30 березня 2020 № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)»розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257,258 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»(із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 на всій території України карантин, який неодноразово продовжувався Постановами Кабінету Міністрів України та діяв по 30.06.2023. Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Таким чином, починаючи з дня набрання чинності Закону України від 30 березня 2020 №540-IX тобто саме з 02 квітня 2020 року діє положення про продовження строків позовної давності на період карантину, і строки, які до цієї дати не сплинули, вважаються продовженими. Крім того, Законом України від 15.03.2022 № 2120-ІХ Прикінцеві і перехідні положення ЦК України були доповнені пунктом 19, який станом на час подання позову передбачав, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжуються на строк його дії. З 30.01.2024 року діє нова редакція цього пункту, відповідно до якої період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Відтак, відповідні доводи представника відповідача також не можуть бути враховані. Крім того, посиланням на сплив позовної давності представник відповідача непрямо визнав обґрунтованість позовних вимог по їх суті. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України у зв`язку з частковим задоволенням позову понесені позивачем витрати на сплату судового збору підлягають стягненню з відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи вищенаведене, на підставі ст. ст. 6, 626-629, 610, 611, 612, 617, 625, 634, 638-642, 1048, 1049, 1050, 1054 - 1056-1 ЦК України,

Outcome: partial