Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-29 00:00:00

До суду звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Позивачка з урахуванням уточнень просила суд в порядку розподілу спільно нажитого майна подружжя припинити право спільної сумісної власності подружжя на автомобіль Renault Duster, 2011 року виписку, VIN- [NUMBER] [NUMBER] ; автомобіль Renault Duster, 2011 року виписку, VIN- [NUMBER] [NUMBER] залишити в особистій приватній власності [PERSON] ; стягнути з [PERSON] на її користь 136400,00 грн компенсації за частку спільного автомобіля. В обґрунтування позовних вимог позивачка вказала, що з 21.07.2007 по 01.09.2022 перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. У шлюбі в сторін народився син [PERSON] , 2010 р.н., а також було придбано двокімнатну квартиру [ADDRESS] , автомобіль Renault Duster, 2011 року виписку, VIN-Code [NUMBER] , середня ринкова вартість якого становить 272\~800 грн. Після розірвання шлюбу сторони дійшли згоди щодо поділу вищевказаної квартири і відповідач придбав в позивачки частку квартири. Щодо поділу автомобіля у сторін наявний спір, договори щодо нього не укладалися. Автомобіль залишився у користуванні колишнього чоловіка та, оскільки був придбаний під час шлюбу, він є спільною сумісною власністю подружжя, а частки кожного з подружжя є рівними. З приводу поділу автомобіля існує спір, тому позивачка вимушена звертатися з даним позовом до суду. У відзиві на позов відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, вказав, що під час шлюбу з позивачкою було придбано квартиру [ADDRESS] за кошти, що являються спільною сумісною власністю подружжя, за 35500 дол. США, при цьому 15500 дол США вклали свати, 19500 дол.США батьки відповідача та 500 дол.США відповідач, а також у 2019р. автомобіль Renault Duster, 2011 р.в., у дядька відповідача за кошти батьків. Після розлучення позивачка неодноразово пропонувала йому віддати кошти за половину вартості спільної квартири, вказуючи, що на автомобіль не претендує. Батьки позивачки також пропонували віддати їх кошти, які вони надавали за частку квартири. За пропозицією позивачки вони домовилися, що він віддає їй 17\~000 дол. США та в цю суму входить вартість частки квартири та автомобіля, а вона напише розписку, що немає та не буде мати претензій щодо автомобіля. Таким чином, вважаючи, що поділ спільно нажитого майна вже фактично проведено, відповідач просив відмовити у задоволенні позову. В судовому засіданні позивачка свої позовні вимоги підтримала, суду пояснила, що під час шлюбу з відповідачем було придбано квартиру [ADDRESS] та автомобіль Renault Duster, 2011 р.в. В порядку розподілу спільної квартири за договором купівлі-продажу частки вона отримала 17\~000 дол. При цьому внаслідок залякування та «маніпулювання» дитиною нею була написана розписка про те, що вона не має претензій стосовно спірного автомобіля. На даний час спільна дитина мешкає разом з відповідачем, вона сплачує на її утримання аліменти та проживає у цивільному шлюбі з іншим чоловіком. Вважаючи, що автомобіль Renault Duster є спільно нажитим майном подружжя, звернулася до суду з даним позовом та просить позовні вимоги задовольнити. Попередній представник позивачки адвокат Волков С.В. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, вказав, що оскільки вищевказане майно було придбано під час шлюбу воно є спільним сумісним, однак, оскільки автомобіль на даний час не розподілено між сторонами, просив позовні вимоги задовольнити. Оскільки розписка позивачки була написана під тиском та погрозами заборони спілкування з дитиною, просив не брати її до уваги. Представник позивачки адвокат Огойко А.А. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, вказав, що квартира [ADDRESS] та автомобіль Renault Duster, 2011 р.в., які були придбані сторонами під час шлюбу, є спільно нажитим майном. Квартира була оцінена та розділена між сторонами за взаємною згодою на підставі договору купівлі-продажу. Проте щодо автомобіля існує спір, тому просив позов задовольнити. Розписка позивачки про відсутність претензій до автомобілю не є нотаріально посвідченим договором розподілу спільного майна, а тому не має правового значення та не заслуговує на увагу. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, пояснив, що після одруження з позивачкою у 2007 р. їх батьками було придбано квартиру в м.Хмельницькому за 40\~000 дол. США. В 2011 р. сторони переїхали до м.Нетішин, продали квартиру в м. Хмельницькому за 27\~000 дол. США та придбали у м.Нетішині квартиру [ADDRESS] за 35 тис. дол.США. Придбавати квартиру допомагали його батьки та свати. Крім того під час шлюбу ним за спільні кошти за 2350 дол.США було придбано першу машину, яку в подальшому продано за 2000 дол.США, а в 2019 р. він придбав автомобіль Renault Duster, 2011 р.в., за 9000 дол.США., на оплату якого пішли кошти, виручені від продажу першої машини, 4000 дол.США, які йому передали його батьки, та 100 дол.США, які дала матір позивачки. За спільною згодою вони з позивачкою оцінили частку квартири та автомобіля у 18 тис. дол.США, з яких 1 тис. дол.США позивачка погодилася віддати на купівлю комп`ютера синові, а інші 17 тис. дол.США він їй віддав, оформивши розподіл майна нотаріально завіреним договором купівлі-продажу частки квартири. Позивачка в присутності нотаріуса добровільно написала розписку, що не має претензій до автомобілю. Спільним сином позивачка взагалі не цікавиться, він проживає разом з відповідачем. Вважаючи, що поділ спільно нажитого майна вже фактично проведено, відповідач просив відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача адвокат Котюк Т.А. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, підтримала думку [PERSON] та пояснила, що сторони добровільно погодили розподіл спільно нажитого майна, спільно оцінили частку квартири та автомобіля та за відповідну суму, шляхом укладення договору купівлі-продажу частки квартири, написанням двох розписок - про отримання позивачкою 17 тис. дол США за частку квартири та про відмову від будь-яких претензій до автомобіля Renault Duster оформили розподіл майна. Вказане також підтверджується тим, що ціна договору купівлі-продажу перевищує оціночну та реальну вартість частки квартири. Твердження сторони позивачки про те, що розписка була написана під тиском не заслуговують на увагу та не підтверджені будь-якими доказами, зокрема, відомості про звернення з цього приводу до правоохоронних органів відсутні, а позивачка взагалі не цікавиться життям сина. Допитана в якості свідка [PERSON] , мати відповідача, суду пояснила, що сторони одружилися у 2007 р. Батьки відповідача та його свати навпіл придбали дітям квартиру у м.Хмельницький за 35 тис. дол.США. У цей час [PERSON] працював, а [PERSON] навчалася. В подальшому у 2011 р. сторони переїхали до м.Нетішин, продали квартиру в м. Хмельницькому за 27\~000 дол. США та придбали у м.Нетішині квартиру за 35 тис. дол.США. Придбавати квартиру допомагали батьки відповідача на суму 5,5 тис. дол. США та його свати на 2 тис. дол.США. Квартира була оформлена на обох з подружжя у рівних частках. Також [PERSON] придбав перший автомобіль за 2200 дол.США, який потім продав та купив у сестри свідка у 2019 р. автомобіль Renault за 9 тис. дол.США в розстрочку. В цілому батьки відповідача сплатили за автомобіль 4 тис . дол.США. Після розлучення сторони досягли згоди, щоб «по-чесному» розділити спільне майно та оцінили половину квартири та машини у 18 тис. дол.США. В подальшому позивачка погодилася на 17\~000 дол США, які і отримала від відповідача, написавши відповідні розписки. Після укладення договору позивачка була задоволена. Також свідок засвідчила, що [PERSON] зовсім не цікавиться життям спільної дитини. Заслухавши сторони та свідка, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Так, за вимогами ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідне для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Зі змісту статті 12\~ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Судом встановлено, що з 21.07.2007 по 01.09.2022 сторони перебували у шлюбі, який рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 01.09.2022 було розірвано (а.с.9-10). У шлюбі народився син [PERSON] , 2010 р.н. (а.с.8). У період шлюбу, як про це вказав свідок та підтвердили\~сторони,\~подружжя за\~спільні кошти,\~у тому\~числі за\~допомогою батьків,\~придбали квартиру\~в м.Хмельницькому\~приблизно за\~35\~тис.\~дол.\~США,\~як вказує\~свідок [PERSON] та відповідач у своєму відзиві. Після переїзду до м.Нетішина вказана квартира була продана та у м.Нетішин в 2011 р. була придбана квартира [ADDRESS] за 35 тис. дол.США, у тому числі за допомогою батьків, що підтвердили сторони та свідок. Крім того в період шлюбу в 2019 р. був придбаний автомобіль Renault Duster, 2011 року виписку, VIN-Code [NUMBER] , який зареєстрований на власника [PERSON] (а.с.19, 49). [PERSON] та свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердили, що автомобіль було придбано за 9 тис. дол.США. Згідно з висновком експерта від 26.06.2023 середня ринкова вартість автомобіля станом на 26.06.2023 становить 272800 грн. (а.с.15-18). Відповідач проти такої оцінки не заперечував. Згідно з договором купівлі-продажу частки квартири від 22.02.2023 частка квартири [ADDRESS] була продана позивачкою відповідачеві за домовленістю сторін за 621520 грн., що є еквівалентом 17 тис. дол.США (а.с.11-12). Позивачкою було написано розписку, якою вона підтвердила отримання 17 тис. дол.США за продаж частки вказаної квартири (а.с.44). В матеріалах справи також наявна розписка [PERSON] від 22.02.2023, в якій вказано, що остання зараз і в майбутньому не буде претендувати на автомобіль Renault Duster, VIN-Code [NUMBER] , власником якого є відповідач, та відмовляється від будь-яких майнових прав на дане авто (а.с.45). Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів. Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке саме положення містять і ч.3 та ч.4 ст.368 ЦК України. Тобто вказаною нормою встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18. У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна, хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Згідно зі ст.ст.69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно з положеннями ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України). У ч.2 ст. 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідачем не надано належних доказів, що спірний автомобіль було придбано саме за його особисті кошти. Більш того, захищаючись від позову, відповідач доводив те, що спірний автомобіль було вже фактично розділено між сторонами як спільно нажитий в рамках укладеного договору купівлі-продажу частки квартири [ADDRESS] . Також судом встановлено, що нотаріально посвідченого договору про поділ чи виділу рухомого майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, сторони не укладали, а написана (підписана) [PERSON] розписка не є договором щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, у розумінні статей 202, 626, 627 ЦК України та статті 69 СК України, тобто, висновок про те, що вказана розписка спростовує презумпцію спільності майна подружжя не узгоджується із зазначеними нормами матеріального права. Подібний висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 18 листопада 2020 року у справі № 691/262/15-ц (провадження № 61-8576св19) та у постанові від 27 вересня 2023 року у справі № 753/125/21 (провадження № 61-5187св23). При цьому суд відхиляє доводи сторони відповідача з посиланням на висновок експерта від 26.04.2024 (а.с.153-163) про те, що дійсна ринкова вартість частки квартири [ADDRESS] є значно меншою від ціни укладеного договору, оскільки, як підтвердили сторони та свідок, квартира була придбана за 35 тис. дол.США, ринок нерухомості в Україні зростає, тому оцінка частки такої квартири в м.Нетішин Хмельницької області у 17 тис. дол.США, на переконання суду, є справедливою. Тим більш, що за загальним правилом, сторони є вільними при обговоренні істотних умов договору. З таких обставин, суд приходить до висновку, що презумпцію спільності майна подружжя у цій справі відповідач не спростував. Правовідносини щодо укладання договору купівлі-продажу частки квартири, написання розписок позивачкою не змінюють правового режиму майна та не зменшують у ньому частку кожного з подружжя, а також не припиняють право власності позивачки на 1/2 частину набутого у шлюбі рухомого майна. Суд також враховує, що відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). При цьому, суд приймає до уваги, що немає значення, чи працювала дружина чи ні, чи отримувала вона достатній дохід від своєї діяльності, майно, за умов, визначених СК України, є спільною сумісною власністю та підлягає поділу.\~\~ Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у своїй постанові\~02 червня 2021 року\~у\~справі\~№ 394/876/17, провадження № 61-16050св20 З огляду викладене, суд приходить до висновку, що легковий автомобіль Renault Duster, 2011 року виписку, VIN-Code [NUMBER] , є об`єктом спільного сумісного майна подружжя\~ [PERSON] та [PERSON] та підлягає поділу між ними в рівних частинах, а тому\~позов [PERSON] про поділ спільного майна подружжя\~підлягає задоволенню. При цьому суд враховує, що поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). У постановах Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2565цс16 та від\~07 червня 2017 року у справі № 6-2670цс16\~зазначено, що в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Вказане також узгоджується із висновком, викладеним у постановах Верховного Суду від\~16 червня 2021 року у справі №\~559/609/15 (провадження № 61-8033св19), від 27 жовтня 2021 року у справі № 757/34950/14-ц (провадження № 61-316св21), від 02 серпня 2022 року у справі № 760/23279/20 (провадження № 61-19299св21), від 30 серпня 2022 року у справі № 154/2487/16 (провадження № 61-20752св21), від 07 червня 2023 року у справі № 509/3416/18 (провадження № 61-8483св22). Проте, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21) зроблено висновок про те, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). У зв`язку з чим судом надане обґрунтування рішення саме за конкретними обставинами справи та аргументами сторін, які мають правове значення для вирішення спору. На підставі викладеного,

Outcome: approved