Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-06 00:00:00

1. Описова частина. Короткий зміст позовних вимог. У листопаді 2019 року [PERSON] (далі - «Позивач») звернулася до суду з позовом до [PERSON] [PERSON] (далі - «Відповідач»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Друга білоцерківська міська державна нотаріальна контора Київської області (далі - «Третя особа») про визнання права власності на нерухоме майно у порядку спадкування за законом. В обґрунтування заявлених вимог Позивач посилалася на наступні обставини. [INFO] помер батько Позивача - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 15.03.2019 року. Факт батьківства Позивача та померлого підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 10.09.2002 року. Батьком Позивача, під час його останнього шлюбу, який тривав з 02.10.2015 року по 08.08.2017 року, за свої власні кошти було придбано 28.12.2016 року квартиру [ADDRESS] . А саме, [INFO] [PERSON] , яка є матір`ю [PERSON] , продала разом з ним, по 1/2 частки кожний, квартиру за 270930,00 гривень на підставі договору купівлі-продажу квартири. Продана квартира належала їм на праві особистої приватної спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, яке видано 20.08.1996 року виробничим об`єднанням «Білоцерківщина», зареєстроване в Білоцерківському міжміському бюро технічної інвентаризації 01.11.1996 року за № 11157 в реєстрову книгу №100. Цього ж дня, 28.12.2016 року [PERSON] за свої власні кошти, отримані від продажу 1/2 частини квартири, набутої ним до шлюбу, купив квартиру за адресою: [ADDRESS] за 60000,00 гривень, право власності на яку було зареєстровано на [PERSON] , оскільки сам він станом на 28.12.2016 року виступав поручителем за кредитним договором. Після смерті батька Позивача - [PERSON] остання звернулася до Другої білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області з заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, на підставі якої було відкрито спадкову справу №366/2019. 27.09.2019 року Другою білоцерківською міською державною нотаріальною конторою Київської області винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії №2246/02-31 - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з тим, що квартиру, за адресою: [ADDRESS] було придбано на ім`я [PERSON] . Згідно з договором купівлі-продажу за реєстровим №3975 від 28.12.2016 року, посвідченим приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Федорякою О.С., померлий [PERSON] надавав згоду своїй дружині - [PERSON] на вчинення нотаріальної дії, а саме - купівлю вищезазначеної квартири. Оскільки відповідно до ст. 1261 ЦК України, Позивач є спадкоємицею першої черги після смерті [PERSON] , вона вважає, що має право на отримання в якості пам`яті про батька, у власність квартиру, що була придбана її батьком за його власні кошти, набуті ним хоч і під час шлюбу з [PERSON] , але з продажу свого майна, отриманого до шлюбу. Посилаючись на Постанову Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», на приписи ст. ст. 1261, 1268, 392 ЦК України, ст. 57 СК України, ст. 30, ст. 175 ЦПК України, Позивач просила суд визнати за нею право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом (т.1 а.с. 1-5). 20.01.2020 року Відповідач [PERSON] (далі - «Позивач за зустрічним позовом») звернулася до суду з зустрічним позовом до [PERSON] (далі - «Відповідач за зустрічним позовом») про визнання майна особистою приватною власністю (т.1 а.с. 36-41). В обґрунтування заявлених вимог Позивач за зустрічним позовом посилалася на наступні обставини. Позивач за зустрічним позовом перебула у шлюбі з [PERSON] з 01.10.2015 року по 08.08.2017 року. Не проживши у шлюбі і року, шлюбні відносини між ними зіпсувалися, вони часто сварилися. Знаючи ситуацію, яка склалась в сім`ї, батько Позивачки за зустрічним позовом запропонував придбати їй квартиру, щоб у випадку розлучення вона мала житло. Так, 28.12.2016 року за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Федорякою О.С. та зареєстрованого в реєстрі № 3975 Позивач за зустрічним позовом придбала у [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] за 60120,00 гривень. У той же час, фактична вартість вищевказаної квартири, яка була сплачена продавцю [PERSON] 28.12.2016 року становила 24000,00 доларів США, що станом на дату укладення договору та сплати вартості квартири за офіційним курсом НБУ було еквівалентно 639600,00 гривень. Розмір дійсної та остаточної суми, сплаченої Позивачем за зустрічним позовом продавцю квартири, підтверджується розпискою [PERSON] , а також може бути підтверджено показаннями самого [PERSON] . Грошові кошти у сумі 24000,00 доларів США на придбання спірної квартири дав Позивачці за зустрічним позовом її батько, який працює інженером Посольства Королівства Саудівської Аравії Україні і мав можливість матеріально їй допомагати, в тому числі надати кошти на придбання власного житла. Саме тому спірна квартира була повністю оформлена на Позивача за зустрічним позовом, а [PERSON] на вимогу нотаріуса лише надав свою згоду на її придбання, оскільки вони перебували у шлюбі. З рештою, відносини з [PERSON] погіршилися, і в серпні 2017 року шлюб між ними було розірвано. Після розірвання шлюбу жодних спорів з приводу квартири між Позивачем за зустрічним позовом та [PERSON] не виникало, останній не претендував на неї. Отже, з доводами та обставинами Позивача за первісним позовом Позивачка за зустрічним позовом не згодна, та стверджує що вони не відповідають дійсності. Зазначає, що 28.12.2016 року в той же день, але вже після придбання Позивачкою за зустрічним позовом спірної квартири, її колишній чоловік [PERSON] продав належну йому та його матері на праві спільної часткової власності квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] за 270930,00 гривень за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Федорякою О.С. та зареєстрованого в реєстрі №3976. Гроші, отримані [PERSON] від продажу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] не були і не могли бути використані ним на придбання спірної квартири, оскільки фактична вартість спірної квартири суттєво перевищувала їх розмір, а також була придбана Позивачем за зустрічним позовом до продажу [PERSON] та його матір`ю квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , тому що договір купівлі-продажу був вчинений та зареєстрований нотаріусом за реєстром № 3976, хоч в один день, але після придбання спірної квартири. Посилаючись на Постанову Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», на приписи ст. ст. 16 ЦК України, ст. ст. 57, 60 СК України, ст. ст. 4,5, 84, 174-177, 193 ЦПК України, Позивач за зустрічним позовом просила суд визнати квартиру за адресою: [ADDRESS] її особистою приватною власністю. До зустрічного позову було додано клопотання про виклик та допиту у якості свідка [PERSON] (т.1 а.с. 42). Історія справи. Заяви та клопотання, позиції учасників справи. 24.12.2019 року ухвалою суду відкрито провадження по даній справі, постановлено провести її розгляд за правилами загального позовного провадження. Витребувано з Другої білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області належним чином завірену копію спадкової справи після померлого [INFO] [PERSON] (т.1 а.с. 29-30). 10.02.2020 року ухвалою суду було прийнято зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Друга Білоцерківська міська державна нотаріальна контора Київської області про визнання майна особистою приватною власністю (т.1 а.с. 137-138). 13.03.2020 року до канцелярії суду представником Позивача [PERSON] було подано відзив на зустрічний позов, у якому останній просив суд у задоволенні позовних вимог зустрічного позову відмовити у повному обсязі. Наголосив, що на його думку, Позивач за зустрічним позовом не надала достатніх доказів передачі її батьком [PERSON] коштів на її користь, та доказів, що спірна квартира була куплена саме на кошти, надані батьком, або її власні кошти. Щодо обставин про наявність боргів у померлого [PERSON] та придбання нежитлової нерухомості [PERSON] - то вказані обставини є надуманими та не відповідають дійсності, а кошти з продажу іншої належної квартири померлому та його матері не використовувалися з метою погашення будь-якої заборгованості, та не були направлені на купівлю нерухомості [PERSON] , що буде підтверджено показами свідків та наданими доказами. Зазначив, що основною причиною продажу власної квартири померлого [PERSON] та [PERSON] був намір придбати для проживання [PERSON] та [PERSON] квартири за адресою: [ADDRESS] . Зауважив, що реєстрація договору нотаріусом за реєстровим №3976 на декілька хвилин пізніше аніж договору за реєстровим № 3975 не є підставою вважати, що розрахунок за спірну квартиру був проведений раніше, аніж розрахунок між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Тому, на його думку Позивачем за зустрічним позовом не доведено факту, що спірна квартира була придбана за її особисті кошти (т.1 а.с. 100-102). 13.05.2020 року у підготовчому судовому засіданні представником Позивача [PERSON] було заявлено клопотання долучення доказів до матеріалів справи (т.1 а.с. 121). 22.05.2020 року до канцелярії суду представником Відповідача [PERSON] подано клопотання про призначення оціночно-будівельної експертизи (т.1 а.с. 136-137). 27.05.2020 року ухвалою суду по справі призначено судову оціночно-будівельну експертизу, на час її проведення провадження у справі зупинено (т.1 а.с. 148-149). 30.11.2021 року до канцелярії суду надійшов висновок експерта від 22.11.2021 року №16137/16138/20-42 за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи (т.1 а.с. 153-166). 06.12.2021 року ухвалою суду провадження по справі було поновлено (т.1 а.с. 168). 11.01.2022 року до канцелярії суду від представника Відповідача [PERSON] надійшло клопотання про повторне направлення Київському науково-дослідному інституту судових експертиз ухвали суду від 27.05.2020 року про призначення по справі судової оціночно-будівельної експертизи для проведення дослідження в частині визначення ринкової вартості квартири [ADDRESS] станом на 28.12.2016 року (т.1 а.с. 176-178). 11.01.2022 року судом повторно направлено ухвалу про призначення у справі судової оціночно-будівельної експертизи та на час її проведення провадження у справі зупинено (т.1 а.с. 181-182). 28.02.2024 року до канцелярії суду надійшов висновок експерта від 21.02.2024 року №8353/22-42 за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи (т.1 а.с. 184-198). 29.02.2024 року ухвалою суду провадження по даній справі було поновлено (т.1 а.с.200). 18.04.2024 року ухвалою суду було закрито підготовче провадження по даній справі та призначено її до розгляду по суті (т.1 а.с. 239-240). У судових засіданнях Позивач [PERSON] , яка на цей час досягла повноліття, та її представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Проти задоволення позовних вимог за зустрічним позовом заперечували, просили відмовити у їх задоволенні. Надали пояснення, аналогічні за змістом первісному позову та відзиву на зустрічний позов. Позивач [PERSON] пояснила, що її батько помер [INFO] . До цього він разом з Відповідачем [PERSON] проживав разом, спочатку без реєстрації шлюбу, а потім вони шлюб зареєстрували. [PERSON] запропонувала татові квартиру продати, у ній, разом з татом та [PERSON] також проживали: її син та сама Позивач. Але Позивач проживала не постійно, вона навчалася і проживала з мамою та вітчимом, тому приїжджала лише в гості. Квартира, у якій жили її тато та [PERSON] належала її бабусі [PERSON] та йому. Оскільки ця квартира була двокімнатною, [PERSON] вмовила батька Позивача її продати та придбати трикімнатну квартиру. Так указану квартиру було продано, і придбано нову, яку було оформлено на [PERSON] , оскільки батько мав непогашені кредитні зобов`язання. Після смерті тата, коли Позивач приїхала до квартири забрати свої речі, [PERSON] її не пускала. У судових засіданнях Відповідач [PERSON] та її представник проти задоволення позовних вимог за первісним позовом заперечували, просили відмовити у їх задоволенні у повному обсязі. Позовні вимоги за зустрічним позовом підтримали, просили їх задовольнити. Надали пояснення, аналогічні за змістом зустрічному позову. Відповідач [PERSON] пояснила, що вона приблизно з 2015 року проживала однією сім`єю з [PERSON] у його квартирі за адресою: [ADDRESS] . Із ним також проживав її син від попереднього шлюбу [PERSON] . 02.10.2015 року вони зареєстрували шлюб і продовжили там проживати. Чоловік зловживав алкогольними напоями, з приводу чого вона викликала поліцію, уходила від нього до своїх батьків, які планували купити їй квартиру. Потім чоловік закодувався та став пити менше. Він просив примирення. Тато Відповідача запропонував їй кошти на купівлю квартири і так ця квартира була придбана. З 2016 року вона почала проживати в основному окремо: у своїх батьків з сином, у трикімнатній квартирі, так як відносини погіршилися. Тато вирішив купити їй з сином окрему квартиру. Він купив трикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] . На той час вони ще були у шлюбі, а у серпні 2017 році шлюб було розірвано у РАЦСі. Спільних дітей у них не було. Квартиру [PERSON] придбала за кошти батька, оформлювала правочин у нотаріуса Федоряки О.В., продавцем був [PERSON] . Договір купівлі-продажу квартири підписувала та гроші за квартиру у розмірі 24000 дол. США передавала особисто вона. У судові засідання представник третьої особи - Другої білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. У матеріалах справи наявні заяви про її розгляд без участі представника Третьої особи. У розгляді справи покладається на розсуд суду (т.1 а.с. 86, 116, 134, 174, 221, т.2 а.с. 5). У судовому засіданні за клопотанням Відповідача [PERSON] було допитано у якості свідка [PERSON] , який пояснив, що [PERSON] є його донькою, а Позивача [PERSON] він знає як доньку свого колишнього зятя [PERSON] . У [PERSON] не складалися відносини з [PERSON] , тому вона переїхала, коли це було точно він не пам`ятає. Потім у 2016 році він взимку дав їй кошти для купівлі житла і вона купила квартиру за адресою: [ADDRESS] . Він дав 24000 дол. США, це була вартість квартири, саму квартиру шукали через товариша свідка, у нього було власне агентство нерухомості. У свідка офіційна заробітна плата була на той час 2000 Євро, він працює з 2011 року в посольстві Саудівської Арабії інженером. Навіщо [PERSON] та його мати одночасно продавали свою квартиру свідок не знає. У нотаріуса при здійсненні процедури реєстрації він не був. Передачу коштів своїй доньці він документально не оформлював. У судовому засіданні за клопотанням Позивача [PERSON] було допитано у якості свідка [PERSON] , який пояснила, що вона є матір`ю [PERSON] та бабусею Позивача [PERSON] . Відповідач [PERSON] проживала у квартирі [ADDRESS] із її сином [PERSON] , приблизно з 2017 року по 2019 рік, та вони розписалися у 2017 році або у 2018 році, про що повідомили свідку вже після того. Відповідач казала свідку [PERSON] , що хтось постійно підсипає та підливає в указану квартиру та її необхідно продавати, бо там - «пороблено». Також вона казала, що ця квартира - у заставі. Потім Відповідач [PERSON] повідомила свідку у 2018 році, що квартира на [ADDRESS] буде продаватися, а купити треба іншу квартиру по [ADDRESS] . Власником квартири [ADDRESS] свідок стала внаслідок розміну з колишнім чоловіком у 1990-х роках, а син був її співвласником і був там теж зареєстрований. Також у тій квартирі була зареєстрована її онука [PERSON] . Відповідач [PERSON] та її син купили квартиру [ADDRESS] за 24000 дол. США. Одночасно вони продали за таку ж саме ціну, а саме 24000 дол. США квартиру [ADDRESS] . У день оформлення договорів у нотаріуса Відповідач [PERSON] сказала їй, що на [PERSON] не можна оформити нову квартиру, оскільки та є неповнолітньою, а на [PERSON] не можна, оскільки квартира перебуває під заставою, а тому квартиру можна оформити лише на неї. При цьому обіцяла, що квартира, яка купується, буде належати [PERSON] , для чого її та [PERSON] туди і зареєстрували. У 2017 році [PERSON] поїхав до Польщі на заробітки, а Відповідач [PERSON] тим часом оформила розірвання шлюбу. У 2018 році син повернувся до міста Біла Церква, але [PERSON] вже не пускала його до квартири, як її власник. [PERSON] дізнався про розлучення, через що у них були скандали. Таким чином Відповідач [PERSON] оформила квартиру на себе, на думку свідка, незаконно, шляхом обману. Також, на думку свідка, вона довела сина до суїциду внаслідок цієї ситуації. Оформлення договорів купівлі-продажу квартир проходило за її присутності у нотаріуса. Покупець їхньої квартири передав гроші [PERSON] , а та одразу передала їх чоловіку, який продавав їм свою квартиру. Це було одночасно. Продавець [PERSON] та покупець [PERSON] знали, що квартира, яка продавалася, була у власності свідка та її сина. Про борги її сина свідку нічого не відомо. Її син не звертався до суду, оскільки був м`якосердним. Про ціну продажу та придбання квартири у розмірі 24000 дол. США свідок знала до укладення договорів, а при розрахунку вона це бачила особисто. Кошти рахувала Відповідач [PERSON] . У судовому засіданні за клопотанням Відповідача [PERSON] було допитано у якості свідка [PERSON] , який пояснив, що Позивача [PERSON] він не знає. Натомість він знає Відповідача [PERSON] , оскільки у 2016 році вона була покупцем квартири, яку він продавав. Це була квартира [ADDRESS] . До цього він її не знав. Вона заплатила свідкові кошти, він оформив розписку, а договір був засвідчений нотаріально. До цього він звертався до агенції нерухомості. Квартиру спочатку дивилася Відповідач [PERSON] із батьком. У нотаріуса вони були разом, офіс знаходився на [ADDRESS] . У день укладення договору він прийшов до квартири з сином [PERSON] , а Відповідач [PERSON] прийшла з представником агенції - ріелтором. Нотаріус оформила договір купівлі-продажу, а Відповідач [PERSON] із ним розрахувалася, а саме заплатила 24000 дол. США. Її батька при цьому не було. Інших людей у нотаріальній конторі тоді не було. Про інший договір йому нічого не відомо. Чоловіка Відповідача [PERSON] свідок бачив у інший день, до цього, але не в день укладення договору, а при здійсненні огляду квартири. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Відповідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 10.09.2002 року батьком Позивача [PERSON] є [PERSON] (т.1 а.с. 11). Батько Позивача [PERSON] - [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі із Відповідачем [PERSON] з 02.10.2015 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 02.10.2015 року (т.1 а.с.49). 08.08.2017 року указаний шлюб було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (т.1 а.с. 50). У період перебування у шлюбі, а саме 28.12.2016 року Відповідачем [PERSON] (покупець) було укладено із [PERSON] (продавець) договір купівлі-продажу квартири під [ADDRESS] . Договір посвідчено приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Федорякою О.С., зареєстровано в реєстрі за №3975. Відповідно до п.2.1. указаного договору продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 60120,00 гривень, які отримані продавцем від покупця при посвідченні цього договору. Згідно з п.2.2. договору оціночна вартість квартири згідно звіту про оцінку майна становить 60120,00 гривень. Відповідно до преамбули вказаного договору Відповідач [PERSON] , укладаючи указаний договір, діяла за згодою її чоловіка - [PERSON] , згідно з його заявою (т.1 а.с. 12-13). Відповідно до розписки від 28.12.2016 року [PERSON] за продану ним квартиру [ADDRESS] , отримав від [PERSON] , тобто Відповідача по даній справі, грошові кошти в сумі 24000 дол. США, що є фактичною та остаточною сумою розрахунку (т.1 а.с. 53). Згідно з висновком експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи від 21.02.2024 року №8353/22-42 ринкова вартість квартири [ADDRESS] , станом на 28.12.2016 року становила 678686,00 гривень (т.1 а.с. 186-198). 28.12.2016 року [PERSON] та [PERSON] (продавці) уклали договір купівлі продажу квартири з [PERSON] (покупець). Договір посвідчено приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Федорякою О.С., зареєстровано в реєстрі за №3976. За даним договором [PERSON] та [PERSON] продали [PERSON] квартиру під [ADDRESS] . Відповідно до п.2.1. указаного договору продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 270930,00 гривень, які отримані продавцями від представника покупця при посвідченні цього договору. Згідно з п.2.2. договору оціночна вартість квартири згідно звіту про оцінку майна становить 270930,00 гривень (т.1 а.с. 14-15). Згідно з висновком експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи від 22.11.2021 року №16137/16138/20-42 ринкова вартість квартири [ADDRESS] , станом на 28.12.2016 року становила 614644,00 гривень (т.1 а.с. 155-166). 13.03.2019 року, тобто після розірвання шлюбу з Відповідачем [PERSON] , [PERSON] - помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 15.03.2019 року Білоцерківським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис №452 (т.1 а.с. 65, зворот). 15.08.2019 року Другою білоцерківської міської державною нотаріальною конторою Київської області до майна померлого [INFO] [PERSON] було заведено спадкову справу №366/2019 (т.1 а.с.63-85). [INFO] донька померлого [PERSON] - [PERSON] , тобто Позивач за первісним позовом по даній справі, звернулася до Другої білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області з заявою про прийняття спадщини після нього (т.1 а.с. 64). 15.08.2019 року мати померлого [PERSON] - [PERSON] звернулася до Другої білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області із заявою про відмову від прийняття спадщини після померлого [PERSON] на користь його доньки - [PERSON] , тобто Позивача за первісним позовом по даній справі (т.1 а.с. 65). 27.09.2019 року Другою білоцерківською міською державною нотаріальною конторою Київської області винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії №2246/02-31 - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з тим, що квартиру, за адресою: [ADDRESS] було придбано на ім`я [PERSON] . Згідно з договором купівлі-продажу за реєстровим №3975 від 28.12.2016 року, посвідченим приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Федорякою О.С., померлий [PERSON] надавав згоду своїй дружині - [PERSON] на вчинення нотаріальної дії (т.1 а.с. 16). Відомості про наявність у померлого інших спадкоємців першої черги спадкування у матеріалах даної цивільної справи відсутні. 2. Мотивувальна частина. Вирішуючи дану справу суд керується наступними нормами процесуального та матеріального права України. Згідно з приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Стаття 13 Конвенції гарантує кожному, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі. А статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. У той же час, у пункті 36 рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов і Купчик проти України», Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке, відповідно до практики Суду, включає не тільки право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Така сама правова позиція викладена Європейським судом з прав людини й у пункті 50 рішення від 13 січня 2011 року у справі «Чуйкіна проти України» та інших рішення Суду. Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України). За правилами ч.ч.1,3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. У свою чергу, ст. 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів (Постанова Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі №450/1686/17). Верховний Суд також неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. У частині третій статті 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 12 Кодексу. Відповідно до частин третьої-четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц. Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. За правилами ч.1, п.1 ч.2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права. Відповідно до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до частини першої статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. За правилами ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. У той же час, кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття (частина друга статті 1258 ЦК України). Висновки суду. Судом встановлено, матеріалами справи підтверджується та сторонами не оспорювалося, що спірну квартиру [ADDRESS] було придбано Відповідачем [PERSON] у період її перебування у шлюбі з [PERSON] . Укладаючи указаний договір Відповідач [PERSON] діяла за письмовою згодою її чоловіка - [PERSON] . Згода дружини, чоловіка на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності. У випадку набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності. Саме цим обумовлена необхідність згоди іншого подружжя на набуття одним із подружжя майна у право спільної сумісної власності. Не виключається можливість усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпорядження майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя. Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя. У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність. Такий правовий висновок викладено у Постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03.06.2024 року №712/3590/22. Судом також ураховано, що у день придбання спірної квартири [ADDRESS] , право власності на яку було оформлено за Відповідачем [PERSON] , у того ж приватного нотаріуса було посвідчено продаж квартири [ADDRESS] , яка належала на праві спільної часткової власності її чоловіку - [PERSON] та його матері [PERSON] . При цьому, ринкові вартості спірної квартири [ADDRESS] та квартири [ADDRESS] на день укладання указаних договорів купівлі-продажу є співставними, а саме 678686,00 гривень та 614644,00 гривень - відповідно. Відтак, суд приходить до висновку, що спірна квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю померлого [PERSON] та Відповідача [PERSON] . Разом з цим, наявні у матеріалах даної цивільної справи документи, а саме: копія листа №0002/2020 від 16.01.2020 року, за підписом аташе Посольства Королівства Саудівської Аравії в Україні, відповідно до якого батько Відповідача [PERSON] - [PERSON] одержує заробітну плату в розмірі 1990 Євро на місяць (т.1 а.с. 55), копія трудової книжки померлого [PERSON] та Індивідуальні відомості про застраховану особу за Формою ОК-7, видані на його ім`я (т.1 а.с. 56-57, 58), не спростовують того, що спірну квартиру [ADDRESS] було придбано у результаті розпорядження коштами, які належали подружжю померлого [PERSON] та Відповідача [PERSON] на праві спільної сумісної власності. При цьому, суд критично оцінює показання свідків [PERSON] та [PERSON] , оскільки вони є близькими родичами сторін та заінтересовані в результаті розгляду даної справи. Окрім цього, ані відповідачем за первісним позовом [PERSON] , ані її батьком - свідком [PERSON] , не надано суду будь-якого допустимого доказу на підтвердження факту передачі та отримання грошових коштів (договір або розписка тощо), як і не конкретизовано правову підставу їх надання (дарування або позика тощо). Суд також ураховує, що з листа №0002/2020 від 16.01.2020 року Посольства Королівства Саудівської Аравії в Україні не можливо встановити період роботи [PERSON] , а також розмір його доходів. Такий лист не відповідає встановленим в Україні формам документів про доходи найманих працівників. Також судом встановлено, матеріалами справи підтверджується та сторонами не оспорювалося, що Позивач за первісним позовом [PERSON] є єдиним спадкоємцем після померлого [PERSON] . Так, мати померлого [PERSON] - [PERSON] відмовилася від прийняття спадщини після померлого [PERSON] на користь його доньки - [PERSON] . Відомості про наявність у померлого інших спадкоємців першої черги спадкування у матеріалах даної цивільної справи відсутні. У справах про спадкування у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Така позиція висловлена, зокрема, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09.06.2021 року у справі №694/1433/17. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку. Відповідна позиція висловлена, зокрема, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.09.2021 року у справі №227/3750/19. Беручи до уваги, що іншим способом, окрім судового порядку, Позивач [PERSON] не може захистити своє спадкове майнове право, відповідно до ст.16 ЦК України воно підлягає захисту шляхом визнання за нею права власності в порядку спадкування. Також, розглядаючи позовні вимоги у їхній редакції за первісним та зустрічним позовами суд бере до уваги наступне. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Диспозитивність - це один з базових принципів судочинства,

Outcome: partial