Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до Голосіївського районного суду міста Києва з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про визнання за спадкоємцем майнових прав забудовника в порядку спадкування за законом, скасування державної реєстрації. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що [INFO] помер її батько [PERSON] . З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна їй стало відомо, що за [PERSON] зареєстроване право власності на нерухоме майно площею 1386,4 кв.м, що є незаконним та перешкоджає їй як єдиному спадкоємцю після смерті батька реалізувати право на отримання спадщини. Підставою виникнення у [PERSON] права власності є рішення Голосіївського районного суду міста Києві від 17.06.2013, яким визнано право власності за відповідачем згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 23.09.2002 нежитловою площею 132,4 кв.м, житловою площею 88,5 кв.м, з господарчими та побутовими будівлями: сарай (2 поверхи) під літерою «Б», басейн під літерою «В» та інші споруди. В листопаді 2021 року їй стало відомо, що відповідно до відплатного договору купівлі - продажу житлового будинку [ADDRESS] від 29.10.2003, [PERSON] купила зазначений об`єкт нерухомості у [PERSON] . Договір купівлі - продажу житлового будинку [ADDRESS] від 29.10.2003 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д. за реєстровим номером 1726. Договір купівлі - продажу житлового будинку [ADDRESS] від 29.10.2003, укладений між [PERSON] та [PERSON] , було зареєстровано у Київському міському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна у реєстровій книзі 31.10.2003 за №37597. Таким чином, житловий будинок по [ADDRESS] був придбаний [PERSON] , перебуваючи в шлюбі з [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про одруження від 21.10.1998 № 091012. Договір укладався між [PERSON] та [PERSON] за умови, що у продавця відчужуване право виникло на належній правовій підставі, що і перевірив нотаріус. Не встановлено фактів, які б засвідчували наявність у діях нотаріуса ознак правопорушень. Тобто, станом на дату укладення договору між [PERSON] та [PERSON] не існувало жодних правових перешкод для укладення вказаного договору. Вважає, що її батьки є добросовісним набувачами житлового будинку [ADDRESS] , згідно договору купівлі - продажу від 29.10.2003. 17.06.2013 Голосіївським районним судом міста Києва було ухвалено рішення, згідно з яким: в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору купівлі - продажу житлового будинку [ADDRESS] від 23.09.2002, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоружик І.Г. за реєстр. номером 6594 - відмовлено. зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання частково недійсним договору купівлі - продажу житлового будинку [ADDRESS] від 23.09.2002 про визнання недійсним договору купівлі - продажу житлового будинку [ADDRESS] від 29.10.2003, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , та про визнання за ним права власності на житловий будинок [ADDRESS] задоволено. Визнано недійсними абз. 4, п. п. 5, 6, 8 договору купівлі - продажу житлового будинку [ADDRESS] від 23.09.2002, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоружик І.Г. за реєстр. номером 6594. Визнано недійсним договір купівлі - продажу житлового будинку [ADDRESS] від 29.10.2003 між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д. за реєстровим номером 1726. Визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок [ADDRESS] з відповідними господарчими та побутовими будівлями та спорудами: сарай (2 поверхи) під літерою "Б", басейн під літерою "В" та іншими спорудами, згідно договору купівлі - продажу від 23.09.2002, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоружик І.Г. за реєстровим номером 6594, з моменту укладення цього договору з усіма поліпшеннями (перебудовами, прибудовами, надбудовами), разом загальною площею 1385 кв.м; визнано недійсним п. 8.2. договору позики між [PERSON] та [PERSON] від 02.10.2003; визнати недійсним договір оренди між [PERSON] та [PERSON] від 01.12.2006; зобов`язано [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] у здійсненні права власності будинком [ADDRESS] ; в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності - відмовлено; в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору від 21.10.2003 - відмовлено; 03.11.2015 Апеляційним судом міста Києва було прийнято судове рішення, згідно з яким рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17.06.2013 скасовано в частині задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок [ADDRESS] та постановлено в цій частині нове рішення, згідно з яким позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок [ADDRESS] задовольнити частково; визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок [ADDRESS] згідно договору купівлі - продажу від 23.09.2002, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоружик І.Г. за реєстраційним номером 6594, з моменту його укладення; в іншій частині рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17.06.2013 та податкове рішення цього ж суду, залишено без змін. На час ухвалення рішення Апеляційним судом міста Києва від 03.11.2015 присудженого [PERSON] майна не було вже в натурі. Апеляційний суд дійшов висновку, що суд не може на себе перебирати функції державних органів щодо їх обов`язків про прийняття в експлуатацію (нових, переобладнаних, реконструйованих) об`єктів, яким є спірний будинок на час ухвалення судового рішення. За відсутності даних про те, що [PERSON] як особа, що проводила реконструкцію даного будинку, ввела його в експлуатацію, підстав для задоволення зазначених вимог немає. 27.04.2016 Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ залишив без змін зазначене рішення апеляційного суду. Таким чином, судовим рішенням, що набрало законної сили, встановлений факт, що площа будинку за наслідками проведеною [PERSON] реконструкції становить 1385 кв.м. З огляду на вищевикладене, на день відкриття спадщини (30.10.2015) спадкодавцю [PERSON] належало право забудовника 1/2 частки реконструйованого житлового будинку [ADDRESS] . До неї, як спадкоємця, мають перейти ці визначені майнові права, а вона, в свою чергу, для набуття права власності у встановленому законодавством порядку, повинна вчинити дії, які необхідні для набуття права власності на будівельні матеріали та обладнання, які були використані спадкодавцем у процесі будівництва спірного житлового будинку. З урахуванням заяви від 01.03.2023 просила усунути перешкоди у здійсненні нею права на спадкування за законом шляхом: визнання за нею, як спадкоємцем, в порядку спадкування за законом майнових прав та обов`язків забудовника, які належали спадкодавцю [PERSON] , які входять до складу спадщини, а саме: право власності на будівельні матеріали та обладнання, які були використані спадкодавцем у процесі цього будівництва; скасувати державну реєстрації права власності на житловий будинок [ADDRESS] за [PERSON]: загальна площа (кв.м) 1386,4, житлова площа (кв.м) 559,1, з внесенням належного запису про державну реєстрацію права власності відповідача у розділі «Відомості з державного реєстру речових прав на нерухоме майно» в частині: Актуальна інформація про об`єкт нерухомого майна, а саме: Опис об`єкта: загальна площа (кв.м) 220,9, житлова площа (кв.м) 88,5. 25.07.2022 постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі, призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження. 01.03.2023 постановлено ухвалу про відмову в забезпеченні позову. 16.05.2023 постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження, призначено справу до судового розгляду по суті. 05.08.2024 постановлено протокольну ухвалу про відмову в задоволенні клопотання про залишення без розгляду уточнених позовних вимог. 20.10.2022 відповідач [PERSON] надала заяву про визнання позовних вимог. Своїм правом на подачу відзиву не скористалася. 20.11.2023 представник відповідача [PERSON] - адвокат Тетерський В.Ю. подав заяву про застосування наслідків строку позовної давності. Представник позивача підтримав заявлений позов. Представники відповідача [PERSON] заперечували проти задоволення позовних вимог. Інші учасники справи в судове засідання не з`явились. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. [PERSON] та [PERSON] 18.07.1998 зареєстрували шлюб, прізвище дружини після реєстарції шлюбу [PERSON] . [PERSON] народилась [INFO] , батьками записані [PERSON] та [PERSON] . 23.09.2002 між [PERSON] та [PERSON] був укладений договору купівлі - продажу житлового, за умовами якого останній придбав у власність будинок [ADDRESS] , нежитловою площею 132,4 кв.м, житловою площею 88,5 кв.м, біля нього знаходяться господарчі та побутові будівлі та споруди: сарай (2 поверхи) під літерою «Б», басейн під літерою «В» та інші споруди). 29.10.2003 між [PERSON] та [PERSON] був укладений договору купівлі - продажу житлового, за умовами якого остання придбала у власність будинок [ADDRESS] , нежитловою площею 132,4 кв.м, житловою площею 88,5 кв.м, з відповідними будівлями та спорудами: сарай (2 поверхи) під літерою «Б», басейн під літерою «В», спорудження №1-4, І-ІІІ). [PERSON] помер [INFO] . 30.10.2015 Дванадцятою київською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу №1526/15, спадкодавцем у якій є [PERSON] . 17.06.2013 Голосіївським районним судом міста Києва у справі №2-20/12 було ухвалено рішення, згідно з яким: в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору купівлі - продажу житлового будинку [ADDRESS] від 23.09.2002, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоружик І.Г. за реєстр. номером 6594 - відмовлено. зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання частково недійсним договору купівлі - продажу житлового будинку [ADDRESS] від 23.09.2002 про визнання недійсним договору купівлі - продажу житлового будинку [ADDRESS] від 29.10.2003, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , та про визнання за ним права власності на житловий будинок [ADDRESS] задоволено. Визнано недійсними абз. 4, п. п. 5, 6, 8 договору купівлі - продажу житлового будинку [ADDRESS] від 23.09.2002, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоружик І.Г. за реєстр. номером 6594. Визнано недійсним договір купівлі - продажу житлового будинку [ADDRESS] від 29.10.2003 між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д. за реєстровим номером 1726. Визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок [ADDRESS] з відповідними господарчими та побутовими будівлями та спорудами: сарай (2 поверхи) під літерою "Б", басейн під літерою "В" та іншими спорудами, згідно договору купівлі - продажу від 23.09.2002, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоружик І.Г. за реєстровим номером 6594, з моменту укладення цього договору з усіма поліпшеннями (перебудовами, прибудовами, надбудовами), разом загальною площею 1385 кв.м; визнано недійсним п. 8.2. договору позики між [PERSON] та [PERSON] від 02.10.2003; визнати недійсним договір оренди між [PERSON] та [PERSON] від 01.12.2006; зобов`язано [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] у здійсненні права власності будинком [ADDRESS] ; в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності - відмовлено; в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору від 21.10.2003 - відмовлено; 03.11.2015 Апеляційним судом міста Києва було прийнято судове рішення, згідно з яким рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17.06.2013 скасовано в частині задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок [ADDRESS] та постановлено в цій частині нове рішення, згідно з яким позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок [ADDRESS] задовольнити частково; визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок [ADDRESS] згідно договору купівлі - продажу від 23.09.2002, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоружик І.Г. за реєстраційним номером 6594, з моменту його укладення; в іншій частині рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17.06.2013 та податкове рішення цього ж суду, залишено без змін. 27.04.2016 Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ залишив без змін рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17.06.2013 та додаткове рішення від 14.08.2013 в частині, що не скасована апеляційним судом, та рішення Апеляційного суду міста Києва від 03.11.2015. 05.07.2016 за [PERSON] зареєстровано право власності на житловий будинок [ADDRESS] (загальною площею 1386,4 кв.м, житловою площею 559,1 кв.м, будинок цегляний, літера «А», басейн під літерою «Б» та інші споруди №1-4, І-ІІІ), підстав для державної реєстрації - рішення Голосіївського районного суду від 17.06.2013 справа №2-20/12. 09.12.2021 Європейським судом з прав людини було винесено рішення у справі «Мітсопулос проти України», у п. 18 якого суд зазначив, що первинне провадження (закінчене у 2007 році) та відновлене провадження (закінчене у 2016 році) завершилися сприятливим для заявника результатом: його право власності на будинок було визнано в обох випадках. Однак, всупереч твердженням Уряду, у рішенні Оболонського районного суду від 22 січня 2007 року, щодо скасування якого скаржився заявник, також було визнано його право власності на господарчі та побутові будівлі і споруди, тоді як такого визнання не було у рішенні Апеляційного суду міста Києва від 03 листопада 2015 року, у подальшому залишеного без змін остаточною ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2016 року, якою було закінчено провадження у цій справі (див. пункти 9 і 13). До того ж останні судові рішення не передбачали відшкодування негативних наслідків скасування рішення від 22 січня 2007 року, які включали у себе по суті неспроможність заявника більше шести років користуватися визнаним цим рішенням правом власності на будинок. А тому заперечення Уряду щодо статусу заявника як потерпілого у зв`язку з його скаргою за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції слід відхилити. У п.21 згаданого рішення Європейським судом з прав людини зазначив, що у цій справі рішення Оболонського районного суду від 22 січня 2007 року, яке набрало законної сили і підлягало виконанню, та яким було визнано право власності заявника на спірне майно, переглянули та скасували у зв`язку з «нововиявленими обставинами». Це було зроблено в надзвичайному порядку за заявою, поданою стороною першого провадження М. на підставі відповідної процедури, передбаченої Цивільним процесуальним кодексом України 2004 року, що саме собою не є несумісним з вимогами справедливого судового розгляду (див., mutatis mutandis, згадане рішення у справі «Правєдная проти Росії» (Pravednaya v. Russia), пункт 28). Однак відповідна заява, подана в надзвичайному порядку, не містила вказівок, що рішення, яке в ній оскаржувалося, характеризувалося серйозною судовою помилкою або несправедливим відправленням правосуддя. До того ж ця заява ґрунтувалася на суперечливих аргументах: як стверджувалося, М. не знала про результат реконструкції будинку, хоча вона її замовила, і така реконструкція проводилася, коли будинок перебував у її власності (див. пункти 8 та 10). Хоча у своїх коментарях до згаданої заяви заявник конкретно вказав на це протиріччя та загалом на відсутність вагомих підстав для запитуваного перегляду, Оболонський районний суд просто підтримав доводи М., не навівши додаткового пояснення у зв`язку з цим (див. пункти 11 і 12). 22.08.2022 Голосіївським районним судом міста Києва у справі №752/10166/16-ц було ухвалено рішення, згідно з яким відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання її добросовісним набувачем житлового будинку [ADDRESS] згідно договору купівлі - продажу від 29.10.2003, укладеного між [PERSON] та [PERSON] та відмовлено в задоволенні вимог про усунення перешкод у здійсненні права власності на житловий будинок, зобов`язавши [PERSON] не чинити перешкоди у введенні в експлуатацію реконструйованого нею будинку загальною площею 1386,4 кв.м, житловою площею 559,1 кв.м. Зазначеним судовим рішенням від 22.08.2022 встановлено, що [PERSON] не набула у визначений законом спосіб право власності на житловий будинок [ADDRESS] , а тому як власник будівельних матеріалів, використаних при реконструкції будинку, не позбавлена права звернутись до суду за захистом своїх прав. Рішення Голосіївського районного суду міста Києва набрало законної сили 16.11.2023. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його невизнання та право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, примусове виконання обов`язку в натурі, визнання незаконними дії чи бездіяльності органу місцевого самоврядування. Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частина 1 ст. 317 ЦК України передбачає, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до положень ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Згідно з частинами першою-другою ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Відповідно до ч. 1, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (ч.1 ст.60 СК України). Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ч.1 ст.63 СК України). Відповідно до ч.2 ст. 68 СК України дружина, чоловік мають право скласти заповіт на свою частку у праві спільної сумісної власності подружжя до її визначення та виділу в натурі. Пунктом 9 ч.1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, що діяла станом на день реєстрації за відповідачем права власності на спірний будинок) встановлено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Суд відзначає, що позивач заявлені вимоги обґрунтувала тим, що вона як спадкоємиця померлого батька набула в порядку спадкування за законом майнові права та обов`язки забудовника, які належали спадкодавцю [PERSON] , які входять до складу спадщини, зокрема, право власності на будівельні матеріали та обладнання, які були використані спадкодавцем у процесі будівництва житлового будинку [ADDRESS] . Оскільки за відповідачем [PERSON] безпідставно, на думку позивачки, зареєстроване право власності на житловий будинок [ADDRESS] загальною площею (кв.м) 1386,4 та житловою площею (кв.м) 559,1, та є необхідним скасування державної реєстрації права власності та внесення належного запису про державну реєстрацію права власності відповідача у розділі «Відомості з державного реєстру речових прав на нерухоме майно» в частині опису об`єкта із зазначенням загальної площі (кв.м) 220,9 та житлової площі (кв.м) 88,5. Суд зауважує, що завданням цивільного судочинства є ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Позивач стверджує про порушення її прав як спадкоємиці прав та обов`язків померлого батька [PERSON] . При цьому ні позивачем, ні її представником не було надано жодних доказів того, що позивач дійсно зверталась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини про видачу свідоцтва про право власності на будівельні матеріали та обладнання, які були використані померлим [PERSON] у процесі будівництва житлового будинку [ADDRESS] , але нотаріус відмовив у реалізації зазначеного права позивачки, про що виніс відповідну постанову. При цьому порушене право позивачки могло існувати як на день звернення з позовом до суду, так і на день ухвалення судового рішення. При цьому суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 28.12.2022 у справі №759/7632/20, який зазначив, що відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Установивши, що позивач не довела наявності порушеного або оспорюваного права на спадкування і що матеріали справи не містять доказів щодо відмови нотаріуса в оформлені їй права на спадщину, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Суд повторно зауважує, що в матеріалах справи відсутні докази щодо відмови нотаріуса в оформлені [PERSON] права на спадщину. Враховуючи наведене, суд вважає, що за відсутності доказів наявності порушеного права на спадкування відсутності доказів відмови нотаріуса в оформлені її права на спадщину, відсутні підстав для задоволення позовних вимог, заявлених до відповідача [PERSON] . Щодо позовних вимог, заявлених до [PERSON] , суд вважає, що остання є неналежним відповідачем. Суд враховує, що у рішенні Голосіївського районного суду міста Києва від 22.08.2022 у справі №752/10166/16-ц встановлено, що не набула у визначений законом спосіб право власності на житловий будинок [ADDRESS] . Право власності на спірний будинок за [PERSON] не зареєстроване, договір купівлі-продажу спірного будинку від 29.10.2023, який визнаний судом недійсним, не створив для неї ніяких наслідків, оскільки за приписами ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Наведене дає підстави для висновку, що [PERSON] не має ніякого матеріально-правового зв`язку зі спірним об`єктом нерухомого майна. При цьому суд враховує правовий висновок Верховного Суду , викладений у постанові від 07.10. 2020 у справі №705/3876/18, згідно з яким відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Суд вважає, що позивач притягнула до участі в справі [PERSON] , яка не повинна відповідати за пред`явленим позовом, оскільки за заявленими вимогами повинен відповідати [PERSON] , який є власником спірного будинку. За таких обставин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог, заявлених до неналежного відповідача [PERSON] . При цьому суд відзначає, що [PERSON] подала заяву, в якій визнала позовні вимоги в повному обсязі. Враховуючи вищевикладені висновки, суд не приймає визнання позову неналежним відповідачем [PERSON] , оскільки воно суперечить закону та порушує права, свободи чи інтереси власника спірного будинку [PERSON] . Щодо заяви представника відповідача [PERSON] - адвоката Тетерського В.Ю. про застосування до вимог позивача строків позовної давності суд відзначає наступне. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. У ч. 1 ст. 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважаться, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (ч. 1, 2 ст. 264 ЦК України). Судом було встановлено, що позивач не довела наявності порушеного або оспорюваного права чи інтересу у цій спраі. Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України. позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. А отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За вказаних обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати позивачу за рахунок відповідачів не відшкодовуються, оскільки суд відмовив в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Outcome: dismissed