Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-29 00:00:00

Позивач Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. З урахуванням уточненої позовної заяви від 20.12.2023 року, позивач просить суд: -в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором № DZHCGA00000326 від 17.01.2007 року, в розмірі 1664,39 [Долар США], що за курсом 29,25 відповідно до службового розпорядження НБУ від 01.07.2022 року складає 48683,41 грн. (1664,39 [Долар США] заборгованість за кредитом (тілом кредиту)), звернути стягнення на квартиру загальною площею 53,80, житлова площа 30,60, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки на прилюдних торгах. -виселити [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований та/або проживає у квартирі (предмет іпотеки), розташованій за адресою: [ADDRESS] В обґрунтуванні позову, з урахуванням уточненої позовної заяви від 20.12.2023 року, позивач зазначив, що відповідно до укладеного договору № DZHCGA00000326 від 17.01.2007 року [PERSON] 17.01.2007 отримала кредиту у розмірі 31288,00 [Долар США] зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 16.01.2011 року. Згідно умов зазначеного договору погашення заборгованості повинно здійснюватися в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати. У порушення ст.\~526,\~527,\~530 ЦК України\~та умов договору [PERSON] зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, що призвело до збитків позивача, які мають вираз у залученні позивачем вільних коштів до страхового резерву, створеного в забезпечення простроченої заборгованості позичальника та нести витрати по сплаті податків та інших обов`язкових платежів з цих коштів. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором [PERSON] станом на 01.07.2022 року має заборгованість 1664,39 [Долар США], яка складається з наступного: - 1664,39 [Долар США] заборгованість за кредитом (тілом кредиту). В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 17.01.2007 року уклали договір іпотеки №DZHCGA00000326, згідно якого [PERSON] надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 53,80, житлова площа 30,60, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Майно належить [PERSON] на праві власності на підставі договору дарування. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 217150,00 грн.. В процесі розгляду справи судом на ухвалу суду було отримано довідку про склад сім`ї №001243914 від ТОВ «Абонент XXI», в якій було зазначено, що за предметом іпотеки, який розташований за адресою: [ADDRESS] зареєстрований та/або проживає: [PERSON] , [INFO] . 25\~січня 2024\~року від\~представника відповідача\~ [PERSON] \~адвоката Малютіна\~В.Г.\~та від\~відповідача [PERSON] \~надійшли відзиви\~на уточнену\~позовну заяву,\~згідно яких\~вони вважають,\~що викладені\~в уточненій\~позовній заяві\~обставини не\~відповідають дійсності,\~позовні вимоги\~не підлягають\~задоволенню.\~Просять суд\~застосувати строки\~позовної давності.\~Зокрема,\~позовні вимоги\~не підлягають\~задоволенню з\~огляду на\~наступне.\~Рішенням Жовтневого\~районного суду\~м.Дніпропетровська\~від 16\~листопада 2010\~року у\~справі №2-2190/2010\~позовні вимоги\~ПАТ КБ\~«ПриватБанк» задоволені\~частково,\~стягнуто з\~ [PERSON] на\~користь ПАТ\~КБ «ПриватБанк»\~заборгованість по\~кредитному договору\~№ DZHCGA00000326\~від 17.01.2007р.\~станом на\~01.06.2009р.\~в розмірі\~127965,76\~грн..\~За вказаним\~рішенням було\~видано виконавчий\~лист №2-2190,\~на підставі\~якого 31\~жовтня 2011\~року Головним\~державним виконавцем\~Ніколайчик Ю.А.\~було відкрито\~виконавче провадження\~ВП №29694461.\~Ухвалою Жовтневого\~районного суду\~м.Дніпропетровська\~від 23\~квітня 2012\~року по\~справі №412/1494/2012\~було задоволено\~скаргу [PERSON] \~на дії\~державного виконавця\~та зобов`язано\~останнього зарахувати\~погашення заборгованості\~по виконавчому\~листу №2-2190/2010\~від 06.12.2010р..\~09\~листопада 2012\~року Головним\~державним виконавцем\~Ніколайчик Ю.А.\~було винесено\~Постанову про\~закінчення виконавчого\~провадження ВП №29694461 у зв`язку зі сплатою боргу в повному обсязі. Також було припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення. Отже, винесенням та повним виконанням рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська щодо стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором № DZHCGA00000326 від 17.01.2007р. на користь ПАТ КБ «ПриватБанк», останній не може знову заявляти ті самі вимоги з тих самих підстав. Тому зобов`язання за кредитним договором № DZHCGA00000326 від 17.01.2007р. [PERSON] перед АТ КБ «ПриватБанк» виконано. До того ж, АТ КБ «ПриватБанк» пропущений строк позовної давності для будь-яких звернень щодо обставин кредитного договору № DZHCGA00000326 від 17.01.2007р. та прив`язаного до нього зобов`язаннями іпотечного договору №92 від 17.01.2007р.. Оскільки АТ КБ «ПриватБанк» було пред`явлено вимогу про дострокове погашення всієї заборгованості до боржника ще у 2010 році, строк позовної давності починає перебіг саме з цієї дати. Таким чином, кінцевим терміном початку будь-яких дій щодо кредитного договору, іпотечного договору та спірної квартири є 2013 рік. Також, згідно рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22.02.2016р. по справі №209/4466/15-ц було відмовлено ПАТ КБ «ПриватБанк» в стягненні суми боргу за кредитним договором № DZHCGA00000326 від 17.01.2007р. у зв`язку з пропуском позовної давності. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29.06.2016р. суд апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилив та залишив без змін рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22.02.2016р.. Крім цього 25 січня 2024 року від представника відповідачів адвоката Малютіна В.Г. надійшла заява про застосування строку позовної давності, в якій він просить відмовити в задоволенні усіх позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» у зв`язку зі спливом строку позовної давності. 29.03.2024 року від представника позивача АТ КБ «ПриватБанк» надійшли відповіді на відзиви, в яких зазначено, що [PERSON] в ході виконавчого провадження по примусовому виконанню рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16.11.2010 року дійсно була погашена заборгованість зазначена в рішенні. Заборгованість за кредитним договором № DZHCGA00000326 від 17.01.2007р. в рішенні суду визначена станом на 01.06.2009 року. Банк у 2010 році звернувся до суду з позовною заявою до відповідача з предметом позову - стягнення заборгованості, наразі банком подано позовну заяву предметом позову - звернення стягнення. Банк повністю виконав свої обов`язки й надав позичальнику кредитні кошти, однак останній свої обов`язки за кредитним договором належним чином не виконує, своєчасно погашення не вносить. Станом на сьогоднішній день за договором рахується заборгованість. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором АТ КБ «ПРИВАТБАНК» і [PERSON] 17.01.2007 уклали договір іпотеки №DZHCGA00000326. Враховуючи викладене представник позивача просить суд задовольнити позовні вимоги банку у повному обсязі. Ухвалою суду від 03 серпня 2021 року відкрито провадження по справі. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в уточненій позовній заяві від 20.12.2023 року та у відповідях на відзиви. У судовому засіданні представник відповідачів [PERSON] позовні вимоги позивача не визнав, посилаючись на підставі зазначені у відзивах на уточнену позовну заяву. Крім цього представник відповідачів надав суду заяву, в якій просив застосувати строк позовної давності, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності, який становить 3 роки. Вислухавши представників сторін, вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані суду докази, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 17 січня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № DZHCGA00000326, згідно якого відповідач отримав від позивача кредит у розмірі 31288,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення 16 січня 2011 року (а.с.12-13). В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, 17 січня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено договір іпотеки квартири, відповідно до якого іпотекодавець (відповідачка [PERSON] ) надала в іпотеку нерухоме майно (предмет іпотеки), а саме: квартиру загальною площею 53,80, житлова площа 30,60, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Майно належить [PERSON] на праві власності на підставі договору дарування. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 217150,00 грн. (а.с.14-16). Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2010 року по справі №2-2190/2010 позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволені частково. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість по кредитному договору № DZHCGA00000326 від 17 січня 2007 р. станом на 01.06.2009р. в розмірі 127965,76 грн.. Дане рішення набрало законної сили 30.11.2010р. (а.с.50-51). 09 листопада 2012 року було закінчено примусове виконання виконавчого листа № 2-2190, виданого 06 грудня 2010 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з [PERSON] заборгованості по кредитному договору, станом на 01.06.2009 року, в розмірі 127965,76 грн., у зв`язку зі сплатою боргу в повному обсязі, останній платіж було здійснено 17 жовтня 2012 року, що підтверджується постановою головного державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції Ніколайчик Ю.А. про закінчення виконавчого провадження ВП № 29694461 від 09 листопада 2012 року (а.с.53). Рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 лютого 2016 року у справі №209/4466/15-ц у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № DZHCGA00000326 від 17 січня 2007 р. відмовлено (а.с.54-56). Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровській області від 29 червня 2016 року апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» відхилено. Рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 лютого 2016 року в оскарженій частині залишено без змін (а.с.57-59). Як встановлено судом на підставі довідки N 001243914 від 01.08.2023р., виданої ТОВ «Абонент XXI», за адресою: [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] , [INFO] (а.с.153). Відповідно до положень статей 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договір. Щодо позовної вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд зазначає наступне. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України). За положеннями частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. За змістом статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання процентів від суми позики у розмірі та порядку встановленому договором або на рівні облікової ставки НБУ, якщо інше не встановлено договором. Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, що, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України. За змістом статей 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов`язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - стаття 1048 ЦК України), що підлягає сплаті. Отже, у випадку пред`явлення вимоги про дострокове повне повернення позики та належних кредитору процентів вважається, що строк договору настав і позичальник повинен повернути кредитору позику у повному обсязі та нараховані на час повернення проценти. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18) зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Як вбачається із матеріалів справи, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2010 року стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість по кредитному договору № DZHCGA00000326 від 17 січня 2007 р. станом на 01.06.2009р. в розмірі 127965,76 грн. Дане рішення набрало законної сили 30.11.2010р.. Виходячи із вищезазначеного, враховуючи рішення суду про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором та пред`явлення вимоги про дострокове повне повернення позики і належних кредитору процентів, вважається, що строк договору настав і позичальник повинен повернути кредитору позику у повному обсязі та нараховані на час повернення проценти. Згідно зі статтею 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України). Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. За змістом статті 11 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання в межах вартості предмета іпотеки. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України). Однією з таких підстав, встановлених законом, є виконання, проведене належним чином (стаття 599 ЦК України). Оскільки статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, а тому з часу зарахування на банківський рахунок сум, стягнутих за рішенням суду або добровільно сплачених позичальником на вимогу про дострокове повернення позики ці зобов`язання вважаються припиненими. Відповідно до положень статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору. За системним аналізом зазначених норм права іпотека припиняється в разі припинення основного зобов`язання, зокрема, на підставі виконання. При цьому законодавство не вимагає від іпотекодавця будь-яких дій, пов`язаних із припиненням іпотеки, оскільки іпотека, за відсутності іншої обґрунтованої заборгованості, припиняється за фактом виконанням основного зобов`язання. Отже, за відсутності обґрунтованої заборгованості позичальника та вимог кредитора на момент виконання рішення суду про дострокове стягнення заборгованості та припинення у зв`язку із цим основного зобов`язання іпотека припиняється. Наведене узгоджується з висновками викладеними у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 листопада 2022 року у справі №133/468/19 (провадження №61-18290св19). Як вбачається із матеріалів справи, 09 листопада 2012 року було закінчено примусове виконання виконавчого листа № 2-2190, виданого 06 грудня 2010 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з [PERSON] заборгованості по кредитному договору, станом на 01.06.2009 року, в розмірі 127965,76 грн., у зв`язку зі сплатою боргу в повному обсязі, останній платіж було здійснено 17 жовтня 2012 року, що підтверджується постановою головного державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції Ніколайчик Ю.А. про закінчення виконавчого провадження ВП № 29694461 від 09 листопада 2012 року Тобто, станом на 09 листопада 2012 року [PERSON] повністю було виконано рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2010 року у справі №2-2190/2010 та сплачено на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у сумі 127965,76 грн.. Крім того, зі змісту рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 лютого 2016 року у справі №209/4466/15-ц вбачається, що ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом про стягнення з [PERSON] , [PERSON] боргу за кредитним договором № DZHCGA00000326 від 17 січня 2007 р., яка станом на 01 липня 2015 року становить 54936 доларів США, яка складається з наступного: 4274,32 доларів США заборгованість за кредитом; 1047,98 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 31827,49 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором. Даним рішенням у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровській області від 29 червня 2016 року апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» відхилено. Рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 лютого 2016 року в оскарженій частині залишено без змін. Тобто, станом на 01 липня 2015 року заборгованість [PERSON] , [PERSON] перед банком була відсутня. Таким чином, суд приходить до висновку, що банком не доведено наявність боргу відповідачів за кредитним договором № DZHCGA00000326 від 17 січня 2007 р.,, а тому відсутні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки іпотека є припиненою у зв`язку із повним виконанням зобов`язання. Щодо позовної вимоги про виселення, суд зазначає наступне. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру за адресою: [ADDRESS] , то й позовна вимога про виселення відповідача [PERSON] , також не підлягає задоволенню, оскільки дана вимога є похідною від позовної вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки. Щодо заяви представника відповідачів про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як зазначив Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях від 20.09.2011 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії», та від 22.10.1996 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу. Згідно ж із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Вказана позиція була підтверджена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 08 лютого 2019 року в рамках справи № 904/3280/18. Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Як вже встановлено судом 23.06.2009 року ПАТ КБ «ПриватБанк» пред`явив позов до [PERSON] про дострокове повернення кредиту за кредитним договором № DZHCGA00000326 від 17 січня 2007р.. І як встановлено вище позовні вимоги задоволено рішенням суду від 16.11.2010р.. Отже, позивач змінив строк виконання зобов`язання та набув право пред`явити позов до іпотекодавця протягом трьох років, починаючи від дати набрання законної сили рішенням суду від 16.11.2010р, а саме з 30.11.2010р., проте з даним позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки позивач звернувся 13.07.2021, тобто більш ніж через 10 років. Таким чином звернення до суду з даним позовом відбулось поза межами трирічного строку позовної давності, про застосування якої заявлено представником відповідачів. Суд приходить до висновку, що на час звернення до суду з даним позовом строки позовної давності вже були пропущені. Однак, у п.53 постанови Великої Палати Верховного суду від 14 червня 2023 року по справі №755/13805/16-ц, визначено, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позову. Як зазначила ВП ВС, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушено, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Отже, враховуючи вищезазначену позицію, суд не може застосувати строки позовної давності, оскільки позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з ч.ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Таким чином, аналізуючи зазначені норми закону, повно та всебічно з`ясувавши вищевказані обставини, які стосуються предмету доказування, та оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих доказів, суд, вважає, що позовні вимоги Акціонерного товариства\~Комерційний Банк\~«ПриватБанк» до\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] про\~звернення стягнення\~на предмет\~іпотеки та\~виселення не підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підставі\~ст.141\~ЦПК України,\~судовий збір\~покладається у разі відмови в позові - на позивача.

Outcome: dismissed