Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-23 00:00:00

До Придніпровського районного суду міста Черкаси з позовом про відшкодування моральної та матеріальної шкоди в інтересах [PERSON] звернувся адвокат Король О.А. У позові зазначає, що до Єдиного реєстру досудових розслідувань 10.07.2015 внесено відомості про кримінальне правопорушення № 12015250000000292 за ознаками злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України. У подальшому, 10.11.2017 [PERSON] повідомлено про підозру у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191 КК України. Ухвалою Придніпровського районного суду від 15.11.2017 щодо останнього застосовано запобіжний захід у вигляді застави. Вироком Соснівського районного суду м. Черкаси від 10.10.2022 [PERSON] визнано не винуватим та виправдано за 2 фактами. Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 25.04.2023 вищевказаний вирок залишено в силі. До Верховного Суду касаційні скарги не подавалися. Загальний строк перебування [PERSON] під слідством та судом становить: 60 місяців 14 днів. За надання правничої допомоги у вказаному кримінальному провадженні, [PERSON] сплачено адвокату Королю О.А. грошові кошти у розмірі 80 000 грн. в якості гонорару. Частиною 2, 3 статті 13 Закону № 266/94-ВР передбачено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Верховним Судом неодноразово формувались висновки про застосування даної правової норми, зміст яких полягає у тому, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Позивач, не може спрогнозувати розмір мінімальної заробітної плати на час розгляду справи за даним позовом судом, проте, на дату подання позовної заяви, у відповідності до положень ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», установлено у 2024 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 квітня - 8000 гривень. Відтак, станом на час підготовки позовної заяви, гарантований мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди Позивачу становить 484 000 грн. В той же час, з системного тлумачення положень ч. ч. 2, 3 статті 13 Закону № 266/94-ВР 1 слідує, що конкретний розмір моральної шкоди (не нижче мінімального) визначається судом з урахуванням всіх обставин справи. Викладену позицію неодноразово підтверджував Верховний Суд. Зокрема, у постанові від 16.02.2022, справа № 686/19887/19 аналізуючи положення статті 13 Закону № 266/94-ВР Верховний Суд зазначив, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування. З урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом N 266/94-ВР не передбачено. Так само, у постанові від 14.09.2022, справа № 759/7630/20 Верховний Суд зазначив, що зазначена норма Закону (ст. 13 Закону № 266/94-ВР) не зобов`язує суд визначати розмір відшкодування моральної шкоди в межах мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, а лише встановлює найнижчу межу розміру такого відшкодування. Тобто розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом може бути визначений у сумі більшій, ніж один мінімальний розмір заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі N 686/23731/15-ц (провадження N 14-298цс18) зроблено висновок про те, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Обгрунтування розміру моральної шкоди Позивач у даній справі обґрунтовує необхідність збільшення розміру моральної шкоди у порівнянні з встановленим законодавчим мінімумом такими обставинами. Так, Позивачу пред`явлено обвинувачення за двома епізодами ч. 5 ст. 191 КК України, тобто у двох окремих злочинах, що чітко вбачається із вироку. Відповідно, відшкодування у випадку виправдання за 1 злочин та за 2 злочини не може бути однаковим. Позивач обвинувачувався у вчиненні двох особливо тяжких злочинах, за які передбачено покарання до 12 років позбавлення волі з конфіскацією майна та з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю До того ж, враховуючи «корупційну» ознаку злочинів, у даній справі не передбачено можливість застосування ст. 75 КК України. Очевидно, що відшкодування у випадку виправдання за кримінальний проступок (за який максимальним покаранням є штраф), та за тяжкий злочин (за який передбачено 12 років позбавлення волі) не може бути однаковим. Більш того, Позивач постійно беручи участь в публічних закупівлях, 5 років був змушений пояснювати тендерним комітетам обставини надуманої слідством справи. Оскільки з довідки про несудимість, яка надається замовникам, постійно вбачалося наявність кримінальної справи даної категорії. Як зазначалось, під час досудового розслідування відносно Позивача був обраний запобіжний захід у вигляді застави. На момент застосування запобіжного заходу 400 000 грн. в доларовому еквіваленті становило 15 100 доларів США (15.11.2017). А станом на 20.10.2020 (день винесення ухвали про повернення застави) 14 099 доларів США. Тобто, Позивач не міг користуватися вказаними коштами власного підприємства більш ніж п`ять років, а в результаті отримав на 1000 доларів США менше. Фактично на всі транспортні засоби ТОВ «Ресурстехнобуд», за клопотанням слідства, накладено арешт, який тривав також п`ять з половиною років. Внаслідок чого Позивач не мав змоги розпоряджатися власністю власного підприємства оновлювати автомобільний парк, відчужувати та придбавати нову техніку. Більш того, вказане майно перебувало під загрозою конфіскації і це був не один автомобіль чи трактор, а як вбачається із вироку, відразу 9 транспортних засобів. Хвилювання та думки про те, що до Позивача може бути застосоване покарання у вигляді позбавлення волі, тримали його у постійній нервовій та психологічній напрузі, що вплинуло на відносини в сім`ї та на роботі. На поїздки до органів досудового розслідування, органів судової влади, оцінювачів та інші він марно згаяв час, який міг бути витрачений на сім`ю та роботу. Вказані вище обставини, спричинили ряд негативних наслідків та моральні втрати і страждання. Їздити ж приходилося із Львівської області до м. Черкаси, а це близько 1500 км в обидві сторони. Крім того, на утриманні Позивача перебуває малолітня дитина. Думки про те, що він не зможе забезпечити сина всім необхідним, бо перебуватиме за гратами, також заганяли його у депресивний стан. Завданні моральні страждання спричинили негативні зміни у житті Позивача: негативні переживання та спогади, насторога, тривога, емоційні реакції при згадуванні; знижений та нестійкий настрій, порушення сну, емоційна напруга, нервозність, дратівливість. Осягнути в повній мірі рівень моральних страждань, а тим більше оцінити в грошовому виразі надзвичайно важко. Відтак, моральну шкоду, завдану внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, Позивач оцінює у 1 500 000 грн. Вважає даний розмір розумним і співмірним з заподіяними стражданнями, позаяк мова йде в першу чергу про п`ять з половиною років вимушених змін у житті, повернути які неможливо. Порушником своїх прав вважає Відповідача 1 та Відповідача 2, працівники яких повідомляли Позивача про підозру, здійснювали досудове розслідування та процесуальне керівництво у кримінальному провадженні. Водночас, Позивач визначає іншим відповідачем Державну казначейську службу України, яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету. Правильність такого визначення складу відповідачів підтверджено, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року в справі N 910/23967/16, постанові Верховного Суду від 14.09.2022, справа № 759/7630/20. Також у вказаних постановах зазначено, що кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів. Отже, Позивачем обрано правильний та ефективний спосіб захисту. Підсудність згідно ч. 4 ст. 28 ЦПК України, позови, пов`язані з відшкодуванням шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача. На виконання п. 3 ч. 3 ст. 175 ЦПК України повідомляє, що ціна позову становить 1 580 000 грн., як сума заявлених позивачем вимог (1 500 000 + 80 000 грн.) На виконання п. 4 ч. 3 ст. 175 ЦПК України зазначаю, що Позивач просить суд захистити його порушене право шляхом відшкодування моральної та матеріальної шкоди, згідно зі способами захисту, що визначені у спеціальному Законі N 266/94-ВР, а також ст. 1176 ЦК України, п.п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України. Просить стягнути з Державного бюджету України на користь Позивача 1 500 000 грн. (один мільйон п`ятсот тисяч) компенсації моральної шкоди та 80 000 грн. (вісімдесят тисяч) компенсації матеріальної шкоди. Стягнути витрати на правничу допомогу. Ухвалою суду від 10.05.2024 принято позовну заяву до свого провадження, відкрито його та ухвалено проводити розгляд справи за правила загального позовного провадження. На адресу суду 23.05.2024 представником Державної казначейської служби надіслано відзив, у якому зазначається, що відповідно до п. 3 ч. 2. ст. 11 Цивільного кодексу України визначено, що підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Відповідно до ст. 23 ЦКУ особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, зокрема, що полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 1167 ЦКУ моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. Згідно з ч. 1 ст. 1176 ЦКУ шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (ч. 2 ст. 1176 ЦКУ). Крім того, порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом (ч. 7 ст. 1176 ЦКУ). Відповідно до положень Закону України від 01.12.1994 № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закон № 266/94-ВР) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові, зокрема, внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян (п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону № 266/94-ВР). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди виникає у разі постановлення виправдувального вироку суду. Згідно з п. 5 ст. 3 Закону № 266/94-ВР у наведених в ст. 1 Закону № 266/94-ВР випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода. Крім того слід зазначити, що відшкодування моральної шкоди, що передбачена п. 5 ст. 3 Закону № 266/94-ВР, провадиться за рахунок коштів державного бюджету (ч. 1 ст. 4 Закону № 266/94-ВР). Згідно ч. 5 ст. 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативнорозшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Частиною 6 статті 4 Закону № 266/94-ВР визначено, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. З наведених законодавчих норм слідує, що незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду не обов`язково мають завдати особі моральну шкоду. Згадана шкода не презюмується і має бути доведена відповідно до вимог чинного законодавства. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі ППВСУ №4) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушені права власності, в тому числі інтелектуальної, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних явищ. Згідно п. 4 ППВСУ №4 у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно Позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Казначейство вважає за необхідне зауважити, що Позивачем не надано жодних доказів наявності завдання йому моральної шкоди, не надано доказів та підтверджень наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням відповідачів. Факт постановлення судом виправдувального вироку стосовно Позивача не може вважатися безумовним доказом заподіяння моральної шкоди, оскільки, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 264 ЦПК під час прийняття рішення суд, зокрема, вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Крім того звертають увагу суду, що Позивачем розмір морального відшкодування необґрунтовано завищено, оскільки за приписами ч. 3 ст. 13 Закону № 266/94-ВР, відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Аналіз вищевказаної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством і судом починаючи з часу пред`явлення обвинувачення та закінчуючи набранням виправдувальним вироком законної сили, виходячи з мінімальної заробітної плати, що діє на момент розгляду справи. Як вбачається з матеріалів справи, Позивач перебував під слідством та судом з 10.11.2017 (дати повідомлення Позивачу про підозру у вчиненні кримінального правопорушення) по 25.04.2023 (дати набуття законної сили ухвали суду апеляційної інстанції про залишення без змін виправдувального вироку суду першої інстанції), або 5 років 5 місяців та 15 днів, загалом 65 місяців та 15 днів. Зазначене узгоджується з позицією викладеною у рішенні Конституційного Суду України від 27.10.1999 № 9-рп/99 де зазначено, що притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину (п.п. 1.2. п. 1 резолютивної частини рішення). Також, відповідно до ч. 2 ст. 532 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) у разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Судові рішення суду апеляційної та касаційної інстанцій набирають законної сили з моменту їх проголошення (ч. 4 ст. 532 КПК). Як вбачається з матеріалів справи ухвала суду апеляційної інстанції від 25.04.2023. набула законної сили 25.04.2023. За приписами п. 8 ч. 1 ст. 40 Бюджетного кодексу України Законом про Державний бюджет України визначаються розмір мінімальної заробітної плати на відповідний бюджетний період. Відповідно до ст. 8 Закону України від 09.11.2023 № 3460-ІХ «Про Державний бюджет України на 2024 рік» мінімальний розмір заробітної плати з 01.04.2024 складає 8 000,00 грн. Проте, абз. 4 ст. 8 вказаного закону визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1 600,00 гривень. Казначейство вважає, що при визначенні мінімального розміру моральної шкоди необхідно застосовувати величину мінімальної заробітної плати в розмірі 1 600,00 грн., оскільки, за приписами ст. 13 Закону № 266/94-ВР питання про відшкодування моральної шкоди вирішується виключно судом, відповідно до чинного законодавства за наявності заяви громадянина. Відповідачем у зазначеній справі була держава Україна в особі Київської міської прокуратури, Офісу Генерального прокурора та Казначейства. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК). Отже, мінімальний розмір моральної шкоди становить 104 800,00 грн. (104 000,00=1 600,00*65) + (800,00=1 600,00/30*15) З огляду на приписи Закону № 266/94-ВР Казначейство не заперечує право суду визначити більший ніж передбачено Законом № 266/94-ВР мінімальний розмір моральної шкоди. Проте вважає, що у матеріалах справи відсутні будь-які підстави для такого збільшення. Отже, визначена Позивачем сума моральної шкоди в розмірі 1 500 000,00 грн. належними чином не підтверджена та суперечить нормам закону та правовій позиції Верховного Суду. Також слід зазначити, що в п. 90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 по справі № 752/17832/14-ц вказано - визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Казначейство вважає заявлену Позивачем суму моральної шкоди в розмірі 1 500 000,00 грн. надмірною і такою, що призведе до безпідставного збагачення Позивача за рахунок Держави Україна. Щодо відсутності підстав для стягнення на користь Позивача майнової шкоди в сумі 80 000,00 грн. Як зазначалось в розділі 3 цього відзиву, відповідно до п. 3 ч. 2. ст. 11 ЦКУ визначено, що підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Відповідно до ст. 22 ЦКУ особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками відповідно до п. 1 ч. 2 цієї статті є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Як вбачається з матеріалів справи Позивач обґрунтовує майнову шкоду витратами на правничу допомогу адвоката у кримінальному провадженні в сумі 80 000,00 грн. згідно договору від 15.11.2017 № 1 «Про надання правової допомоги». Згідно з п. 3 та п. 4 ст. 3 Закону № 266/94-ВР у наведених в ст. 1 Закону № 266/94-ВР випадках громадянинові відшкодовуються суми, сплачені у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги та інші витрати, сплачені громадянином. За приписами п. 10 Положення про застосування Закону № 266/94-ВР, затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04.03.1996 № 6/5/3/41 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 06.03.1996 за № 106/1131 (далі Положення № 6/5/3/41), що прийнятий на виконання пункту 3 Постанови Верховної Ради України від 01.12.1994 № 267/94-ВР «Про введення в дію Закону № 266/94-ВР» - до інших витрат відносяться суми, стягнуті з громадянина на виконання вироку в частині задоволеного цивільного позову, суми, внесені ним на відшкодування матеріальної шкоди добровільно або за вимогою адміністрації, а також суми, витрачені на оплату проїзду за викликами органів розслідування і суду та найом жилого приміщення. Крім того, згідно наведеної норми відповідно до п. 4 ст. 3 Закону № 266/94-ВР громадянинові підлягають також поверненню суми, сплачені ним у зв`язку з наданням юридичної допомоги. Для визначення розміру шкоди, переліченої зокрема в п. 3 та п. 4 ст. 3 Закону № 266/94-ВР, громадянин протягом шести місяців після направлення йому повідомлення може звернутися при винесенні виправдувального вироку або закритті справи судом першої інстанції чи в касаційному або наглядному порядку - до суду, який розглядав справу по першій інстанції (пп. 2 п. 11 Положення № 6/5/3/41). Пунктом 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 по справі № 242/4741/16-ц визначено, що порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується виключно процесуальним законодавством. Крім того, у п. 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 по справі № 242/4741/16-ц вказано, що судові витрати не є збитками в розумінні ст. 22 ЦКУ, не входять до складу ціни позову і не можуть стягуватись як збитки. У статті 133 ЦПК вказано, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи, пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів та пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Проте, оскільки витрати на правову допомогу понесені в кримінальному провадженні норми ЦПК застосуванню не підлягають, натомість, підлягають застосуванню норми КПК. Відповідно до п. 1 та п. 2 ч. 1 ст. 118 КПК витрати на правову допомогу та витрати пов`язані із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження належать до процесуальних витрат. Витрати, пов`язані з оплатою допомоги захисника, несе підозрюваний, обвинувачений, крім випадків, коли захисник надається безоплатно (ч. 1 ст. 120 КПК). Витрати, пов`язані із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження підозрюваного, обвинуваченого, він несе самостійно. Крім того, Витрати, пов`язані із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження захисника, несе підозрюваний, обвинувачений (ч. 2-3 ст. 121 КПК). Згідно зі ст. 125 КПК суд за клопотанням осіб має право визначити грошовий розмір процесуальних витрат, які повинні бути їм компенсовані. Крім того, відповідно до ст. 126 КПК суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою. Сторони кримінального провадження, свідки, експерти, спеціалісти, перекладачі мають право оскаржити судове рішення щодо процесуальних витрат, якщо це стосується їхніх інтересів. Отже, порядок розподілу витрат на правничу допомогу регламентовано КПК. Я Згідно наведеного Казначейство вважає, що підстави для стягнення на користь Позивача визначеної суми матеріальної шкоди відсутні, оскільки питання розподілу процесуальних витрат у кримінальному провадженні повинен проводити суд, який прийняв рішення у відповідному провадженні. Згідно ч. 2 ст. 6 Закону України від 02.06.2016 № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі Закон № 1404-VIII) рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону № 1404-VIII боржником, є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 2, ст. 170 ЦКУ учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Згідно з ч. 2 ст. 48 ЦПК позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Велика Палата Верховного Суду у п. 43 постанови від 27.11.2019 по справі № 242/4741/16-ц зробила висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Крім того, в п. 44 вищезазначеної постанови Великої палати Верховного Суду зазначено, що Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. У п. 46 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 по справі № 242/4741/16-ц зазначено, що Казначейство та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові. Згідно з висновку викладеному у рішенні Конституційного Суду України № 12/ рп-2001 від 03.10.2001, не допускається відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади за рахунок коштів, що виділяються на утримання цих органів. Звертають увагу суду, що згідно з п. 6.16. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 по справі № 910/23967/16 кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин. Відповідно до частини першої статті 170 ЦКУ держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (п. 6.17. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.08.2018 по справі № 910/23967/16). Також, постановою Касаційного цивільного суду від 07.09.2022 по справі № 711/4624/21 зроблено висновок, що судом зроблено помилковий висновок про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди безпосередньо з Державного бюджету України, оскільки кошти підлягають стягненню з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України. За приписами ч. 5 ст. 265 ЦПК у резолютивній частині рішення зазначаються: 1) висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог; 2) розподіл судових витрат; 3) строк і порядок набрання рішенням суду законної сили та його оскарження. З огляду на вищезазначене Казначейство вважає, що належним захистом порушеного права Позивача у разі задоволення судом його позовних вимог, буде стягнення з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь Позивача визначеної судом суми шкоди, визначивши боржником у виконавчому документі - державу Україна. 5 З огляду на вищезазначене, Державна казначейськаї служба України у повному обсязі заперечує проти задоволення позовної заяви [PERSON] в інтересах [PERSON] та вважає, що в задоволенні позовних вимог належить відмовити. Представником Головного управління Національної поліції і Черкаській області 24.05.2024 напрвлено до суду відзив. У поданому зазначається, що частиною першою статті 23 Цивільного кодексу України закріплено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до частини другої ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно ч. 3 ст.19 Закону України «Про Національну поліцію» держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень. Згідно ч.1 ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно ч.1 ст.1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 25.05.2016 року у справі № 6-440цс16 (рішення Верховного Суду від 21.02.2020 у справі №554/7349/17), шкода завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами, діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Положеннями частини першої ст. 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Нормативною основою для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, є ст. 1176 ЦК України та Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду». Відповідно до ч. 1 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, відшкодовується державою в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури і суду. Право на відшкодування - це процесуальна вимога надати можливість довести наявність шкоди, визначити її розмір та отримати через судовий розгляд цього питання відповідну компенсацію. Так, позивач зазначає, що неправомірними діями відповідачів йому завдано моральної шкоди, які позначили негативні зміни у його житті: переживання, тривога, емоційна напруга. Просять суд врахувати, що позивачем не підтверджено причинно-наслідкового зв`язку між притягненням його до кримінальної відповідальності та погіршенням його стану здоров`я. Вважають, що позивачем не надано жодних доказів заподіяння йому душевних страждань протиправними діями відповідачів, зокрема, доказів погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, що стали наслідком протиправної бездіяльності відповідачів, передбачених частиною другою статті 23 ЦК України. Просять суд врахувати, що сам по собі факт наявності рішень суду про визнання позивача виправданим не свідчить про завдання позивачу моральної шкоди. Сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами. Враховуючи чинне законодавство та судову практику факт заподіяння шкоди доводить позивач, який повинен у підтвердження своїх доводів про заподіяння йому моральної шкоди надати докази застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків, здоров`я і відновлення стосунків з оточуючими людьми тощо. У даній справі позивач не надав доказів, щодо вжиття зусиль для нормалізації життєвих зв`язків, відновлення стосунків з оточуючими людьми, погіршення стану її здоров`я тощо. Також доказів про протиправну поведінку посадових осіб органу досудового розслідування чи прокуратури, внаслідок яких позивачу нібито завдано моральної шкоди не надавалося позивачем. Також, зазначають, що право на відшкодування шкоди за нормами чинного законодавства не є матеріальною гарантією, оскільки жоден закон не встановлює імперативний обов`язок компенсації. Оскільки позивачем не доведено причинно-наслідкового зв`язку між протиправністю діяння відповідачів та заподіянням моральної шкоди, вважаємо що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають до задоволення. Крім того, позивачем не надано жодного судового рішення, яке набрало законної сили, про визнання дій працівників поліції протиправними, а посилання позивача про нібито незаконне притягнення до кримінальної відповідальності є надуманими та не підтвердженні жодним процесуальним документом та судовим рішенням. Відповідно до п. 1 ч. 1 та ч. 2 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. За нормами ч. 3 ст. 13 зазначеного Закону № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Так, відповідно, до пункту 3 статті 13 Закону України від 01.12.1994 № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» від 09.11.2023 № 3460-ІХ встановлено з 1 січня 2024 року мінімальну заробітну плату у місячному розмірі - 7100 гривень, з 1 квітня - 8000 гривень; а також визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600 гривень. Тобто при визначенні розміру відшкодування повинні враховуватися вимоги розумності і справедливості та ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік», якою визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду на рівні 1600 гривень. За таких обставин, при обрахунку розміру морального відшкодування потрібно брати з основу саме 1600 грн., а не 8000 грн., оскільки розміри заробітної плати в сумі 8000 грн. встановлені законодавцем у сфері регулювання відносин оплати праці між роботодавцем та працівником та не мають жодного відношення до виплат за рішенням суду. Отже, сума повинна становити 94 400,00 грн. (1 600*59=94 400,00 грн.). Вказана повивачем сума моральної шкоди в розмірі 500 000,00 грн. належними чином не підтверджена та суперечить нормам закону. Таким чином, наголошують, що зазначена позивачем сума моральної шкоди в розмірі 1 500 000 грн. значно завищена, суперечить положенням чинного законодавства та безпідставно ведуть до його збагачення за рахунок коштів держави Україна, що не відповідає принципам розумності та справедливості. Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується виключно процесуальним законодавством. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, - судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ст. 141 ЦПК України, - судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Судові витрати не є збитками в розумінні статті 22 ЦК України, не входять до складу ціни позову і не можуть стягуватися як збитки. У разі коли питання про судові витрати не було вирішено при ухваленні рішення, суд, що його ухвалив, вирішує питання відповідно до норм того законодавства, в порядку якого здійснювався розгляд справи. У зв`язку з цим питання про судові витрати не можуть вирішуватись іншим судом або шляхом пред`явлення позову в іншій справі. Так судом встановлено, що судові витрати на правничу допомогу, які просить відшкодувати позивач, були понесені ним в якості оплати послуг на правову допомогу при розгляді кримінального провадження № 12015250000000292. А тому питання про відшкодування судових витрат не може вирішуватись іншим судом або шляхом пред`явлення позову в іншій справі. Суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою (ч. 1 ст. 126 КПК України). Розподіл судових витрат, які поніс позивач у кримінальній справі, мав проводити суд, який ухвалював судове рішення у справі відповідно до норм КПК України. Аналогічний правовий висновок зроблено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 в справі №242/4741/16-ц. Також в постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 червня 2020 року в справі №598/1781/17 (провадження № 13-47кс20) та від 21 листопада 2018 року в справі 462/6473/16-ц (провадження № 14-400цс18), містяться висновки про те, що КПК України не обмежує процесуальну форму вирішення питання щодо розподілу процесуальних витрат, у тому числі витрат на правову допомогу, виключно обвинувальним вироком; питання про розподіл процесуальних витрат за результатами судового розгляду у кримінальному провадженні вирішується у тій справі, в якій вони були понесені, за правилами КПК України; якщо це питання не було вирішене судом, сторони кримінального провадження, свідок, експерт, спеціаліст і перекладач мають можливість оскаржити в цій частині ухвалене у справі судове рішення в апеляційному та касаційному порядку, а тому такі витрати не можуть бути стягнуті за позовом, поданим за правилами цивільного судочинства. А тому вимога позивача про відшкодування витрат понесених на правничу допомогу понесених при розгляді кримінального провадження № 12015250000000292 не підлягає задоволенню. Враховуючи викладене, вважають позов [PERSON] необґрунтованим та просимо суд: - в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Головного управління Національної поліції в Черкаській області, Черкаської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної та матеріальної шкоди - відмовити повністю. Представником Черкаської обласної прокуратури надіслано 03.06.2024 відзив на позовну заяву. При невизнанні позову зазначають, що одним із факторів яким позивач обґрунтовує розмір моральної шкоди є те, що відносно нього був обраний запобіжний захід у вигляді застави у сумі 400 000 грн, що на час його застосування в доларовому еквіваленті становило 15 100 доларів США (15.11.2017), а станом на 20.10.2020 (день винесення ухвали про повернення застави) - 14 099 доларів США. А тому, в результаті інфляційних процесів, позивач втратив 1 000 доларів США. Відповідно до ст. 3 Закону № 266/94-ВР у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; моральна шкода. Відповідно до ч.ч. 1, 11 ст. 182 КПК України, застава полягає у внесенні коштів у грошовій одиниці України на спеціальний рахунок, визначений в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, з метою забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків, під умовою звернення внесених коштів у доход держави в разі невиконання цих обов`язків. Можливість застосування застави щодо особи, стосовно якої застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, може бути визначена в ухвалі слідчого судді, суду у випадках, передбачених частинами третьою або четвертою статті 183цього Кодексу. Застава, що не була звернена в дохід держави, повертається підозрюваному, обвинуваченому, заставодавцю після припинення дії цього запобіжного заходу. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Оскільки між позивачем та відповідачем не виникало договірних зобов`язань, та Закон № 266/94-ВР і норми КПК України не передбачають повернення інфляційних втрат за внесення застави, тому дані обставини не можуть впливати на розмір відшкодування моральної шкоди. У даній справі позивач не надав до суду жодних належних, допустимих та достатніх доказів у розумінні ст. ст. 77 80 ЦПК України на підтвердження факту заподіяння моральних страждань, які виражались в порушенні нормальних життєвих зв`язків, погіршенні відносин з оточуючими людьми та в негативних змінах у житті позивача таких як тривога, порушення сну, нервозність та дратівливість. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. За нормами ч. 3 ст. 13 Закону № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Також слід враховувати п. 9 постанови Пленуму № 4, відповідно до якого, крім урахування характеру та обсягу страждань і немайнових витрат, яких зазнала особа, необхідно виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 13 Закону розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тобто, законом прямо передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати. Вищевикладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600 гривень. Тобто при визначенні розміру відшкодування повинні враховуватися вимоги розумності і справедливості та ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», якою визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду на рівні 1600 грн. За таких обставин, при обрахунку розміру морального відшкодування потрібно брати за основу саме 1600 грн, а не 8 000 грн, оскільки розміри заробітної плати в сумі 8 000 грн встановлені законодавцем у сфері регулювання відносин оплати праці між роботодавцем та працівником та не мають жодного відношення до виплат за рішеннями суду. З врахуванням вищезазначеного, за наявності встановлення судом підстав для морального відшкодування [PERSON] , з Державного бюджету підлягають стягненню грошові кошти із розрахунку мінімальної заробітної плати на час постановлення судового рішення (1600 грн) за 65 місяців 15 днів перебування під слідством і судом у сумі 104 800 грн (1600 * 65 міс. 15 дн.). Наведений мінімальний розмір шкоди, який гарантований державою, є досить значним, а тому є достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи, та підстав для його збільшення немає, оскільки відшкодування не повинно призводити до безпідставного збагачення. Ба більше, наразі, в Україні у зв`язку з військовою агресією росії введено воєнний стан та безпідставне стягнення коштів у значному розмірі з Державного бюджету України в цей час може призвести до порушення інтересів держави. Конституційний Суд України у п. 2.3. Рішення від 22.05.2018 № 5-р/2018 сформулював висновок, відповідно до якого держава, виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей, має право вирішувати соціальні питання на власний розсуд. Тобто у разі значного погіршення фінансово-економічної ситуації, виникнення умов воєнного або надзвичайного стану, необхідності забезпечення національної безпеки України, модернізації системи соціального захисту тощо держава може здійснити відповідний перерозподіл своїх видатків з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства. Проте держава не може вдаватися до обмежень, що порушують сутність конституційних соціальних прав осіб, яка безпосередньо пов`язана з обов`язком держави за будь-яких обставин забезпечувати достатні умови життя, сумісні з людською гідністю. У пункті 3 вказаного рішення зазначено, що Верховна Рада України, виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей держави та з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства, має змогу запроваджувати, змінювати, скасовувати або поновлювати такі пільги, оскільки вони не мають фундаментального характеру, а отже, не можуть розглядатися як конституційні права, свободи та гарантії їх реалізації. Ураховуючи викладене, вважає заявлена позивачем сума моральної шкоди в розмірі 1 500 000 грн значно завищена, суперечить положенням чинного законодавства та призведе до збагачення за рахунок коштів держави Україна, що не відповідає принципам розумності та справедливості. Тому з огляду на те, що позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння моральних страждань вважає, що позовні вимоги [PERSON] до Головного управління Національної поліції в Черкаській області, Черкаської обласної прокуратури та Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди завданої незаконними рішення і діями органів досудового розслідування та прокуратури не підлягають задоволенню. Щодо відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 80 000 грн за надання правничої допомоги у кримінальному провадженні. Право на відшкодування сум, сплачених громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги у випадку незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, передбачено п.4 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Пунктом 11 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04.03.1996 № 6/5/3/41 встановлено, що для визначення розміру шкоди, передбаченої п. 4 ст. 3 Закону, громадянин при винесенні виправдувального вироку протягом шести місяців після направлення йому повідомлення може звернутися до суду, який розглядав справу по першій інстанції. З викладеного слідує, що оскільки витрати на правову допомогу понесені у кримінальному провадженні, то їх відшкодування регламентоване главою 8 КПК України. Відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст. 118 КПК України витрати на правову допомогу та витрати пов`язані із прибуттям до місця досудового розслідування чи судового провадження належать до процесуальних витрат. Згідно зі ст. 125 КПК України суд за клопотанням осіб має право визначити грошовий розмір процесуальних витрат, які повинні бути їм компенсовані. Відповідно до ст. 126 КПК України суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою. В обґрунтування вимог щодо витрат на правову допомогу у кримінальному провадженні позивачем надано договір про надання правової допомоги, додаток до договору №1, акти №№ 1, 2, 3, 4, 5, 6 з описом виконаних робіт (наданих послуг), ордер про надання правничої (правової) допомоги та квитанції до прибуткового касового ордеру. Детальним вивченням вказаних документів встановлено, що всі перераховані акти є ідентичними за описом виконаних робіт та не мають детального опису витраченого часу адвокатом на надання кожного виду послуг. Крім того, п. 1 зазначено «Надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань по кримінальному провадженню № 712/1416/18 у січні-квітні 2023 року» тоді коли дати складання самих актів 15.12.2018, 17.12.2019, 12.12.2020, 10.12.2021, 01.12.2022, 01.04.2023. До того ж, в акті №6 зазначено ті ж послуги, що і в попередніх актах, але з не зрозумілих причин вони оцінені на 10 000 грн менше. Враховуючи вищевикладене позовна вимога, про відшкодування витрат понесених на правничу допомогу у кримінальному провадженні №12015250000000292 не підлягає задоволенню. Статтею 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Положеннями ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи. Разом з тим, при визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Так, адвокатом Король О.А. не було надано доказів на підтвердження понесених витрат позивачем у ході надання послуг в рамках цивільного позову. Враховуючи викладене, підстав для відшкодування витрат на правничу допомогу на цей час не встановлено. На адресу суду представником позивача адвокатом Король О.А. надіслано заяву про зменшення розміру позовних вимог. У поданій заяві зазначає, що на даний час, [PERSON] вважає за необхідне зменшити розмір позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди з 1 500 000 грн. до 500 000 грн. Позивач у даній справі обґрунтовує необхідність збільшення розміру моральної шкоди у порівнянні з встановленим законодавчим мінімумом такими обставинами. Позивачу пред`явлено обвинувачення за двома епізодами ч. 5 ст. 191 КК України, тобто у двох окремих злочинах, що чітко вбачається із вироку. Відповідно, відшкодування у випадку виправдання за 1 злочин та за 2 злочини не може бути однаковим. Позивач обвинувачувався у вчиненні двох особливо тяжких злочинах, за які передбачено покарання до 12 років позбавлення волі з конфіскацією майна та з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю До того ж, враховуючи «корупційну» ознаку злочинів, у даній справі не передбачено можливість застосування ст. 75 КК України. Очевидно, що відшкодування у випадку виправдання за кримінальний проступок (за який максимальним покаранням є штраф), та за тяжкий злочин (за який передбачено 12 років позбавлення волі) не може бути однаковим. Більш того, Позивач постійно беручи участь в публічних закупівлях, 5 років був змушений пояснювати тендерним комітетам обставини надуманої слідством справи. Оскільки з довідки про несудимість, яка надається замовникам, постійно вбачалося наявність кримінальної справи даної категорії. Як зазначалось, під час досудового розслідування відносно Позивача був обраний запобіжний захід у вигляді застави. На момент застосування запобіжного заходу 400 000 грн. в доларовому еквіваленті становило 15 100 доларів США (15.11.2017). А станом на 20.10.2020 (день винесення ухвали про повернення застави) 14 099 доларів США. Тобто, Позивач не міг користуватися вказаними коштами власного підприємства більш ніж п`ять років, а в результаті отримав на 1000 доларів США менше. Фактично на всі транспортні засоби ТОВ «Ресурстехнобуд», за клопотанням слідства, накладено арешт, який тривав також п`ять з половиною років. Внаслідок чого Позивач не мав змоги розпоряджатися власністю власного підприємства оновлювати автомобільний парк, відчужувати та придбавати нову техніку. Більш того, вказане майно перебувало під загрозою конфіскації і це був не один автомобіль чи трактор, а як вбачається із вироку, відразу 9 транспортних засобів. Хвилювання та думки про те, що до Позивача може бути застосоване покарання у вигляді позбавлення волі, тримали його у постійній нервовій та психологічній напрузі, що вплинуло на відносини в сім`ї та на роботі. На поїздки до органів досудового розслідування, органів судової влади, оцінювачів та інші він марно згаяв час, який міг бути витрачений на сім`ю та роботу. Вказані вище обставини, спричинили ряд негативних наслідків та моральні втрати і страждання. Їздити ж приходилося із Львівської області до м. Черкаси, а це близько 1500 км в обидві сторони. Крім того, на утриманні Позивача перебуває малолітня дитина. Думки про те, що він не зможе забезпечити сина всім необхідним, бо перебуватиме за гратами, також заганяли його у депресивний стан. Завданні моральні страждання спричинили негативні зміни у житті Позивача: негативні переживання та спогади, насторога, тривога, емоційні реакції при згадуванні; знижений та нестійкий настрій, порушення сну, емоційна напруга, нервозність, дратівливість. Осягнути в повній мірі рівень моральних страждань, а тим більше оцінити в грошовому виразі надзвичайно важко. Відтак, моральну шкоду, завдану внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, Позивач оцінює у 500 000 грн. Вважає даний розмір розумним і співмірним з заподіяними стражданнями, позаяк мова йде в першу чергу про п`ять з половиною років вимушених змін у житті, повернути які неможливо. Представником відповідача згідно доручення [PERSON] 10.06.2024 направлено відзив на позовну заяву (нова редокція), де зазначає, що 05.06.2024 до особистого кабінету Казначейства системи «Електронний суд» надійшла заява Позивача про зменшення позовних вимог. Казначейство, ознайомившись з позовною заявою Позивача від 02.05.2024 з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 05.06.2024 не погоджується із зазначеними вимогами у повному обсязі та вважає що в задоволенні позовних вимог належить відмовити

Outcome: approved