Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом та просить стягувати з відповідача [PERSON] на його користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дітьми повноліття, з проведенням індексації відповідно до Закону. Свої вимоги мотивує тим, що 11 вересня 1999 року перебуває з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі. Від цього шлюбу мають неповнолітніх дітей: синів [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Також зазначає, що спільне життя з Відповідачкою не склалося, фактично проживають окремо. Неповнолітні діти зареєстровані та проживають разом з ним та знаходяться на його утриманні. Відповідачка, хоч і зареєстрована з ними в одному будинку, однак кожен з них живе своїм життям. При цьому, незважаючи на ту обставину, що вони зареєстровані в одному будинку, однак фактично разом не проживають, вона не бажає у добровільному порядку надавати кошти на утримання дітей та не бере участі у їх вихованні. Тому, всі питання, що пов`язані з доглядом, вихованням, розвитком, навчанням, лікуванням неповнолітніх дітей він вирішує самостійно. Проте, зважаючи на те, що утримувати дітей у теперішній час дуже тяжко та дорого, він змушений звернутися до суду з даним позовом. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав в повному обсязі та просив задоволити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити у задоволенні позову мотивуючи тим, що вона дітям допомагає матеріально шляхом перерахування коштів на банківські картки дітей. Вислухавши сторони, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 11 вересня 1999 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження [NUMBER] (а.с.3). З копій свідоцтв про народження серії [NUMBER] , серії [NUMBER] вбачається, що матір`ю неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , є відповідач - [PERSON] (а.с.4-5). Згідно довідки про склад сім`ї №105/02 від 13 березня 2024 року, виданої старостою Трипутнянського старостинського округу Дубровицької міської ради вбачається, що неповнолітні діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , зареєстровані та проживають разом з батьком [PERSON] та перебувають на його утриманні (а.с.6). Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства/фактичного проживання особи №103 від 13 березня 2024 року, підтверджується спільне проживання за адресою: [ADDRESS] разом з батьком [PERSON] неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.8). Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. У Декларації прав людини проголошено, дитині законом та іншими заходами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та в соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом, що дитина повинна рости під піклуванням та відповідальністю своїх батьків та у будь-якому разі в атмосфері матеріальної забезпеченості, що суспільство та органи публічної влади повинні здійснювати особливе піклування про дитину, яка не має достатніх коштів для існування, що дитина за будь-яких обставин повинна бути серед тих, хто першим отримує захист та допомогу. Стаття 3 Конвенції ООН про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1997 року (далі - Конвенція) передбачає, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 18 зазначеної вище Конвенції передбачено, що суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що при вирішенні даного спору доцільно застосовувати положення ч.ч. 8, 9 ст. 7 СК України, відповідно до якої регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно із ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини. Так, за змістом ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частина 1 ст. 182 СК України вказує на обставини, які мають враховуватися при визначені розміру аліментів. Отже, при визначенні розміру аліментів суд приймає до уваги обставини, що мають значення, а саме: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, а також інші обставини, що мають істотне значення. Як зазначено у ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини При цьому мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частинами 1, 2 ст. 183 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Враховуючи те, що обов`язок по утриманню дітей покладається на обох батьків, суд приходить до переконання, що позов слід задоволити в частині призначення відповідачу аліментів у розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до досягнення дітьми повноліття, оскільки такий розмір аліментів буде відповідати інтересам дітей, обставинам справи і вимогам Закону. Що стосується вимоги позивача відносно індексації розміру аліментів відповідно до закону, то слід зазначити наступне. Питання індексації аліментів врегульовано Сімейним кодексом України у статті 184. Згідно вказаної статті цього Кодексу, до об`єктів індексації віднесено розмір аліментів визначений судом саме у твердій грошовій сумі. Зважаючи на той факт, що позивачем заявлено вимогу про стягнення аліментів у частці від заробітку (доходу) матері дитини, тому в цій частині позовних вимог слід відмовити за їх безпідставністю. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Згідно вимог ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", від сплати судового збору звільняються: позивачі за подання позовів про стягнення аліментів. При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами суд виходить із положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України, де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позивач не сплачував судовий збір при подачі вказаного позову, суд при ухваленні рішення відповідно до ст. 141 ЦПК України присуджує стягнення з відповідача судового збору в дохід держави у розмірі, визначеному на день подачі позову.

Outcome: approved