Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-12 00:00:00

Процедура (рух справи): У червні 2023 року представник позивачів адвокат Чобан Р. А. звернувся до суду з позовною заявою про стягнення з [PERSON] заборгованості за договором купівлі-продажу квартири. Відповідно до ч.4 ст.274 ЦПК України ухвалою суду від 20 червня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та постановлено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 28 вересня 2023 року витребувано у приватного нотаріуса Олександрійського районного нотаріального округу Драної Людмили Андріївни копію договору купівлі-продажу від 05.02.2022 року. Ухвалою суду від 04 грудня 2023 року справу прийнято до провадження. Ухвалою суду від 21 лютого 2024 року закрито підготовче провадження і справу призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні. Представник позивачів у судовому засіданні позовні вимоги просив задовольнити з викладених у позовній заяві підстав. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився. Представник відповідача у судовому засіданні позов визнав частково, в частині стягнення з відповідача боргу згідно договору купівлі-продажу квартири в розмірі 309 000 грн. Третя особа в судове засідання не з`явилась. Аргументи позивачів: Позовні вимоги позивачі мотивують тим, що 05 лютого 2022 року приватним нотаріусом було посвідчено договір купівлі-продажу квартири. За зазначеним договором купівлі-продажу вони як продавці з однієї сторони, та покупець [PERSON] з іншої сторони уклали договір про те, що продавці передають у власність, а покупець приймає у власність квартиру за [ADDRESS] , сплативши її вартість за ціною та на умовах встановлених в договорі. Продаж квартири за домовленістю сторін було визначено в сумі 320 000,00 гривень, що станом на дату укладання Договору складає та еквівалентно 11 369 доларів США 05 центів згідно офіційного курсу НБУ, з яких продавці в той день отримали 11 000,00 гривень готівкою до підписання договору. Інші гроші в сумі 309 000,00 гривень покупець [PERSON] зобов`язалася сплатити в строк до 31.12.2023 року, рівними частинами до 25 числа кожного місяця починаючи з 25.03.2022 року, про що продавці повинні були надати письмові розписки покупцю. Починаючи з 25 березня 2022 року відповідач [PERSON] не виконує свої зобов`язання за договором купівлі-продажу та не сплачує рівними частинами вартість нерухомого майна, квартири. З визначеної дати відповідач не здійснила жодної сплати вартості квартири. Станом на 16.06.2023 р. борг відповідача за сплату вартості квартири за розрахунками позивачів становить 10978 доларів США 46 центів, що в еквівалентно складає 401 466,91 грн. згідно офіційного курсу НБУ. Позивачі, також просять стягнути з відповідача процентну ставку: 3% річних, згідно ст. 625 ЦК України у розмірі 13 792,87 грн., інфляційні нарахування на суму боргу - 74 094,17 грн., судовий збір та орієнтовні витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн. Аргументи відповідача, [PERSON] : Відповідач про дату, час та місце судового засідання повідомлявся за місцем реєстрації, без поважних причин в судове засідання повторно не з`явилась, представник відповідача надала заяву про розгляд справи за відсутності відповідача, відзив на позовну заяву до суду не надала. У судовому засіданні представник відповідача, адвокат Шевцова Л.В., позовні вимоги визнала в частині стягнення з відповідача боргу згідно договору купівлі-продажу квартири в розмірі 309 000 грн. Крім того, представник відповідача до суду надіслав письмові пояснення, в яких заначив, що відповідач визнає позовні вимоги в частині стягнення з [PERSON] боргу у розмірі 309 000 грн. 00 коп. При цьому не визнає, що нею було порушено виконання зобов`язань передбачених договором купівлі-продажу квартири, вважає, що вказані порушення виникли саме з вини позивачів, оскільки позивачі наполягали на сплаті саме 10 978 доларів США 46 центів, що еквівалентно складає 401 466 грн. 91 коп. згідно офіційного курсу НБУ, а не 309 000 грн., як передбачено умовами договору. Окрім того, відповідач не погоджується з розрахунком позивачів щодо 3% річних та інфляційних втрат, подав власний розрахунок, та зазначив, що в п. 3 Договору зазначено, що гроші у сумі 309 000 гривень 00 копійок покупець зобов`язується сплатити в строк до 31.12.2023 року рівними частинами до 25 числа кожного місяця починаючи з 25.03.2022 р. Отже, вважає, що нарахування 3% річних та інфляційних втрат має розраховуватись за кожним окремим періодичним платежем. Позиція третьої особи, приватного нотаріусу Олександрійського районного нотаріального округу Драної Л. А.: Третя особа в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Пояснень суду не надала. Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши у єдності та в сукупності надані докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, проаналізувавши норми права, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов такого висновку. Встановлені судом обставини справи: 05 лютого 2022 року укладено договір купівлі-продажу квартири, серія та номер реєстру № 122, між продавцями - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та покупцем [PERSON] , [INFO] , згідно якого продавці продали покупцеві квартиру за номером [ADDRESS] . Відповідно до п. 3 договору продаж квартири за домовленістю сторін правочину вчинено за 320000,00 гривень, що станом на дату укладання Договору складає та еквівалентно 11 369 доларів США 05 центів згідно офіційного курсу НБУ, з яких продавці отримали 11000 гривень готівкою до підписання договору. Інші гроші в сумі 309 000 гривень Покупець зобов`язався сплатити в строк до 31.12.2023 року, рівними частинами до 25 числа кожного місяця починаючи з 25.03.2022 року, про що продавці повинні надавати письмові розписки покупцю. Позивачі стверджують, а відповідач не заперечує, що починаючи з 25 березня 2022 року відповідач не виконує свої зобов`язання за договором купівлі-продажу та не сплачує рівними частинами вартість нерухомого майна, квартири. З визначеної дати відповідач не здійснила жодної сплати вартості квартири. На час розгляду цивільної справи будь яких доказів того, що [PERSON] повернула кошти позивачам, суду не надано. У червні 2023 року позивачі звернулись до суду із позовної вимогою про стягнення з відповідача суму боргу, яка станом на 16.06.2023 р. становить у розмірі 10978 доларів США 46 центів, що в еквівалентні складає 401 466,91 грн. згідно офіційного курсу НБУ. Позивачі також просять стягнути процентну ставку: 3% річних, згідно ст. 625 ЦК України у розмірі 13 792,87 грн., інфляційні нарахування на суму боргу - 74 094,17 грн., та судовий збір. Відповідач визнає позовні вимоги в частині стягнення з неї боргу у розмірі 309 000 грн. 00 коп. При цьому не визнає, що нею було порушено виконання зобов`язань передбачених договором купівлі-продажу квартири, вважає, що вказані порушення виникли саме з вини позивачів, оскільки позивачі наполягали на сплаті саме 10 978 доларів США 46 центів, що еквівалентно складає 401 466 грн. 91 коп. згідно офіційного курсу НБУ, а не 309 000 грн., як передбачено умовами договору. Окрім того, відповідач не погоджується з розрахунком позивачів щодо 3% річних та інфляційних втрат та вважає за необхідне зробити власні розрахунки. Оцінка суду (джерела права): Суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (ст. 11 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. У відповідності до ч. 1 ст. 691 ЦК України покупець зобов`язується оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу. Згідно ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами. Відповідно до ч. 1 ст. 694 ЦК України договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 ЦК України). Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За таких обставин, суд вважає довединим те, що відповідач не виконала умови договору купівлі-продажу. Приписами ст. 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з ч. 1 ст. 598, ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Зі змісту ст.ст. 13, 14 ЦК України слідує, що цивільні права і обов`язки здійснюються та виконуються у межах, наданих договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, не допускається зловживання правами. Відповідно до ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України). Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. З наданого представником позивачів розрахунку станом на 16.06.2023 р. борг відповідача за сплату вартості квартири становить 10978 доларів США 46 центів, що в еквівалентні складає 401 466,91 грн. згідно офіційного курсу НБУ. Процентна ставка: 3% річних, згідно ст. 625 ЦК України становить 13 792,87 грн. Інфляційні нарахування на суму боргу, згідно ст. 625 ЦК України становить 74 094,17 грн. Відповідач не погодився з таким розрахунком позивачів, та надав свій розрахунок. Так, в п.3 Договору зазначено, що гроші у сумі 309 000 гривень 00 копійок покупець зобов`язується сплатити в строк до 31.12.2023 року рівними частинами до 25 числа кожного місяця починаючи з 25.03.2022 р. Сторони вказаного договору дійшли згоди стосовно усіх суттєвих його умов, зокрема, щодо його предмету і ціни, а також порядку розрахунку за придбану квартиру. У договорі купівлі-продажу квартири відсутня вказівка на визначення обов`язку по оплаті вартості квартири в залежності від курсу іноземної валюти, графік платежів та порядок здійснення розрахунку із корегуванням розміру періодичною платежу відповідно курсу НБУ до іноземної валюти. Позивачі вважають належним виконанням зобов`язань за договором купівлі-продажу сплату покупцем суми у гривні за курсом долара США до гривні на дату кожного платежу, а позиція відповідача полягає в буквальному тлумаченні положень договору виходячи з того, що ціна договору визначена у гривні. Відповідно до ч.1 ст. 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до ст. 213 ЦК України. У ч. 3, 4 ст. 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні. Відповідно до частини першої та другої статті 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Грошове зобов`язання має бути виконано у гривнях, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. (частини перша та друга статті 533 ЦК України). Аналіз зазначених норм свідчить про те, що національна валюта України є єдиним законним платіжним засобом на території України. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті". Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Велика Палата Верховного Суду у справі № 373/2054/16-ц в постанові від 16.01.2019 відступила від правової позиції ВСУ у справі № 6-79цс14 і від позиції ВС у справі № 308/3824/16-ц (щодо обов`язкового визначення грошового зобов`язання у національній валюті незалежно від того, що за договором позики предметом позики була іноземна валюта) і зробила такі висновки: Сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказувався факт укладення договору позики і його умови. Такі правові висновки щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. У постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на такі особливості виконання грошового зобов`язання: "Грошовою одиницею України є гривня (частина перша статті 99 Конституції України). Але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша статті 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України). Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (частина перша статті 1046, частина перша статті 1049 ЦК України; див. також постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16)". У цій справі судами попередніх інстанцій встановлено, не спростовано матеріалами справи та позивачем те, що відповідно до договору позики від 11 березня 2013 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Іршавського районного нотаріального округу Закарпатської області Ожеледою П.М., зареєстрованого в реєстрі за № 473, [PERSON] прийняв у власність від [PERSON] 306 000,00 грн. що еквівалентно 30 000,00 євро за встановленим сторонами обмінним курсом 1,00 євро дорівнює 10,20 грн. Крім того, відповідно до положень пункту 2 договору позики суму позики [PERSON] зобов`язувався повернути [PERSON] готівкою частинами за встановленим графіком, платежами не менше 5 477,00 грн. що еквівалентно 537,00 євро, до 01 числа кожного наступного місяця починаючи з 01 березня 2013 року, строком до 01 березня 2017 року, в порядку та умовах, передбачених цим договором. Таким чином, розмір періодичних платежів, які повинні були сплачуватися позичальником [PERSON], також визначено за обмінним курсом 1,00 євро дорівнює 10,20 грн на день передачі грошей. Колегія суддів Верховного Суду вважає, що, ураховуючи умови договору та положення статті 533 ЦК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог [PERSON], оскільки предметом договору позики є 306 000,00 грн. що еквівалентно 30 000,00 євро, за встановленим сторонами обмінним курсом 1,00 євро = 10,20 грн. і саме таку суму грошових коштів позивач отримав протягом 2013-2016 років від відповідача, що визнається самим позивачем у позові. Тому посилання [PERSON] на курс НБУ станом на 27 вересня 2018 року 33,03 грн за 1,00 євро є таким, що суперечить умовам укладеного сторонами договору позики. Таким чином, суд апеляційної інстанції помилково визначив еквівалент суми за офіційним курсом НБУ станом на 27 вересня 2018 року (день подання позову до суду), а не за курсом, який погоджено сторонами відповідно до умов договору позики, і помилково скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову. Такі висновки зробив Верховний Суд у своїй постанові від 16 листопада 2022 року у справі №301/2052/18. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Висновок суду: У даній справі судом встановлено, що згідно умов договору купівлі продажу квартири укладеного 05 лютого 2022 року між сторонами, [PERSON] купила у позивачів квартиру за 320 000 грн., отже, мала сплатити позивачам грошові кошти у національній валюті у вказаній сумі. Враховуючи викладене, оскільки продаж квартири за домовленістю сторін було визначено у національній валюті в загальному розмірі 320000 грн., що станом на дату укладення договору еквівалентно 11369 доларів США, і саме у національній валюті позивачі отримали від відповідача перший платіж у розмірі 11000 грн., що визнається позивачами у позові, тому посилання позивачів на курс НБУ станом на дату пред`явлення претензії (подання позовної заяви) та вимога про стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 401499,91 грн., є помилковими. Судом у даній справі встановлено, що продавці, позивачі у справі, виконали взяті на себе зобов`язання та передали квартиру, яка є предметом договору, у власність покупцю, відповідачу [PERSON] . Натомість, враховуючи зміст умов договору купівлі-продажу, покупець [PERSON] взяті на себе зобов`язання з оплати вартості квартири на умовах розстрочення платежу не виконала та не виконує. Викладене свідчить про порушення прав продавців на отримання ними сплати вартості предмета договору купівлі-продажу, визначеного сторонами цього договору. В договорі купівлі-продажу вказано, що [PERSON] має сплатити 309 000 грн., сторони вказаного договору дійшли згоди стосовно всіх суттєвих умов, крім того, у договорі відсутня вказівка на визначення обов`язку по оплаті вартості квартири в залежності від курсу іноземної валюти. Таким чином, враховуючи відсутність доказів про те, що станом на день розгляду справи у суді відповідач у повному обсязі виконала умови укладеного з позивачами договору купівлі-продажу квартири, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача грошових коштів за договором купівлі-продажу квартири в розмірі 309000 грн. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат суд зазначає, що відповідно до ст. 3 Закону України від 3 липня 1991 року №1282-Х11 «Про індексацію грошових доходів населення», індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики (Державним комітетом статистики України) і не пізніше 10 числа кожного місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону (стаття 4). Розрахунок 3% річних здійснюється за формулою 3% * сума боргу * кількість прострочених днів /365 (кількість днів у році). Крім того, сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) (постанова Вищого господарського суду України від 05.04.2011 № 23/466 та лист Верховного Суду України «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» від 03.04.1997 № 62-97р). Отже, нарахування 3% річних та інфляційних втрат має розраховуватись за кожним окремим періодичним платежем. Інфляційні втрати розраховуються шляхом множення суми заборгованості на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка виникла з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу виникла з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права від 17.07.2012 № 01-06/928/2012). Положеннями ч.3 ст. 12 та ч.1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, позивачем, заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача 3 % річних в сумі 13792,87 грн. та інфляційні втрати в сумі 74094,17 грн. Вказана сума розраховувалась за весь період заборгованості. Відповідачем у справі надані власні контррозрахунки, в яких нарахування 3% річних та інфляційних втрат розраховуватись за кожним окремим періодичним платежем. З розрахунку представника відповідача 3% річних становить 3723,87 грн., інфляційні втрати - 15630,42 грн. За викладених обставин, суд дійшов висновку, що відповідач свої договірні зобов`язання не виконує належним чином, існує порушення виконання своїх зобов`язань, право позивачів порушене, тому підлягає захисту на підставі положень статті 625 ЦК України шляхом стягнення з відповідача на користь позивачів 3 % річних у сумі 3723,87 грн та інфляційних втрат у сумі 15630,42 грн, відтак позовні вимоги слід задовольнити частково. Беручи до уваги, що позов слід частково задовольнити, а тому в порядку розподілу судових витрат пропорційно задоволеним позовним вимогам слід стягнути з відповідачки судовий збір у сумі 3283,07 грн. На підставі викладеного, ст.ст. 525-526, ст.530, 533, 610-612, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст.ст. ЦПК України України, ст.ст. 141, 76-81, 89, 95, 128, 259, 263-265, 268, 279, 280-284, 354 ЦПК України,-

Outcome: partial