Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-07 00:00:00

Звертаючись до суду, позивач [PERSON] в обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що квартира за адресою [ADDRESS] була отримана ще його батьками і ним взамін власного будинку. В цій квартирі він прожив все своє життя, створив власну сім`ю, виховав двох дітей і намагається зробити все щоб забезпечити житлом і своїх дітей саме на основі попередніх сімейних домовленостей. Починаючи з 2003 року відповідач [PERSON] проживав окремо від їх сім`ї створивши свою власну сім`ю, внаслідок чого [INFO] в їх сім`ї народилась донька. Покинувши свою дитину і розваливши власну сім`ю, по причині своєї любові до «зеленого змія», в 2008 році повернувся ненадовго додому (за місцем реєстрації) і в цьому ж році самостійно і за власним бажанням вирішив жити окремо, для чого зняв квартиру і проживав окремо одночасно залишаючись зареєстрованим за старою адресою згідно сімейних домовленостей. Зареєструватись і проживати разом з бабусею, котра на той час проживала одна в квартирі за адресою [ADDRESS] , теж не став, оскільки і надалі часто вживав алкоголь, а також, мабуть, хотів пожити самостійно саме після свого розлучення. Згідно попередніх сімейних домовленостей, квартира за адресою [ADDRESS] була приватизована і одноосібним власником якої з 2014 року і на теперішній час є відповідач [PERSON] , права якого ніхто ніколи не порушував і порушувати не збирався. Після смерті матері позивача (5 січня 2017 року), на основі тих же домовленостей, за спільною згодою всіх зареєстрованих в квартирі, згідно витягу з наказу № 12 «ОД» від 15.03.2017 року про зміну договору найму жилих приміщень [PERSON] стала відповідальним квартиронаймачем квартири по [ADDRESS] . На час видачі цього витягу за даною адресою проживала і була зареєстрована квартиронаймач [PERSON] , проживав і не був зареєстрований її чоловік [PERSON] , проживав і був зареєстрований її батько [PERSON] , не проживав та був зареєстрований її брат [PERSON] , котрий і надалі проживав окремо але вже разом з своєю новою дружиною [PERSON] в тій же орендованій квартирі згідно договору. Оплату за користування житловим приміщенням, його ремонт і модернізацію ( [ADDRESS] ) за все своє життя відповідач ніколи не здійснював оскільки аргументував цє тим, що квартира згідно сімейних домовленостей повинна буде належати його сестрі ( [PERSON] ). В листопаді 2017 року в сім`ї [PERSON] і [PERSON] народилась донька [PERSON] . Ніяких суперечностей, сварок і скандалів взагалі між ними не існувало, оскільки сім`я [PERSON] і він окремо проживали від сім`ї [PERSON] і [PERSON] а також їх доньки [PERSON] , котрі вже на той, час згідно тих же сімейних домовленостей мали вже оформлену власну приватизовану квартиру і були практично забезпечені власним житлом. Залишалось тільки виконати попередні сімейні домовленості і приватизувати квартиру, в якій весь час проживала сім`я [PERSON] і він - [PERSON] , а для цього йому і відповідачу потрібно було при подачі документів на приватизацію просто відмовитись від участі в приватизації саме для того щоб [PERSON] стала таким же одноосібним власником вже приватизованої квартири по [ADDRESS] , як і її брат [PERSON] вже був одноосібним власником приватизованої квартири з [ADDRESS] . Але в довідці про склад сім`ї і особистому рахунку ним була виявлена помилка в даті народження відповідача [PERSON] , де замість 1983 року народження значилась дата 1984 рік народження. Він з відповідачем домовились, що [PERSON] звернеться до ЦНАПу, щоб змінити дату свого народження на вірну. 16 березня 2019 року, він сам пішов до ЦНАПу, щоб взяти довідку про склад сім`ї, та дізнався, що відповідач, не виправивши помилку свого року народження, не проживаючи за місцем реєстрації, нікому не повідомивши про свої дії, перереєстрував місце проживання своєї доньки 17.11.2017 року народження за їх адресою (по [ADDRESS] ). На основі даних його паспорта інспектор виправила помилку в даті народження відповідача в реєстрі складу сім`ї, і він взяв нову довідку про вже новий склад сім`ї де було прописано вже і доньку відповідача. Отже, після довгих місяців консультацій у юристів, він подав до суду позов до [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та мають бути знятими з реєстраційного обліку. Позовна заява розглядалась в суді і рішенням Баглійського районного суду міста Дніпродзержинська від 07.08.2020 в справі № 207/2691/19 у задоволенні позовних вимог було відмовлено. З рішенням суду вони не погодились тому звернулися з апеляційною і касаційними скаргами, котрі були також залишені без задоволення. Після рішення суду, апеляції і касації він отримав гострий інфаркт головного мозку (інсульт). Ні відповідач, ні його сім`я не знайшли часу і жодного разу не відвідали його в лікарні, тому він може зробити висновок, що своєю реакцією на хворобу відповідач остаточно втратив як сімейні так і родинні зв`язки. Отже, у квартирі [ADDRESS] відповідач [PERSON] з 2009 року не проживає, особистих речей немає. У 2019 році відповідач зареєстрував у квартирі, без їх дозволу, малолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Відповідач не мешкає у квартирі з 2017 року, та не виконує обов`язки по оплаті житлового приміщення та комунальних послуг. Відповідач має власне житло, де зараз мешкає. На підставі зазначеного позивач просив: визнати [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , та має бути знятий з реєстраційного обліку. Визнати, що [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , незаконно і з порушенням здійснив реєстрацію своєї неповнолітньої доньки за адресою: [ADDRESS] , та має зняти її з реєстраційного обліку за даною адресою. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, обґрунтувавши їх доводами, викладеними в позовній заяві. Суду пояснив, що відповідач [PERSON] у квартирі за адресою: [ADDRESS] не мешкає більше 15 років. Квартира не приватизована, він готує документи на її приватизацію. Існувала сімейна домовленість щодо розподілу квартир, а саме квартира за адресою: [ADDRESS] , яка належала його тещі, померлій 2 роки тому дістається відповідачу, а квартира за адресою: [ADDRESS] відійде його доньці [PERSON] . Так, згідно попередніх сімейних домовленостей квартира за адресою: [ADDRESS] була приватизована і потім подарована відповідачу та він є одноосібним власником цієї квартири з 2014 року і на теперішній час. Разом з цим [PERSON] не виконав попередніх сімейних домовленостей та замість того, щоб відмовитися від участі у приватизації квартири за адресою: [ADDRESS] , у 2019 році зареєстрував у квартирі за адресою: [ADDRESS] , без їх дозволу, ще і свою малолітню доньку. [PERSON] та його донька не проживають за місцем своєї реєстрації, особистих речей відповідача та його доньки у квартирі немає. Відповідач вселитися у квартиру не намагався, ніяких перешкод у користуванні квартирою не чинилось. Про допомогу щодо виконання відповідачем обов`язків по оплаті житлового приміщення та комунальних послуг він не звертався. Оскільки [PERSON] не проживає за місцем своєї реєстрації, то він не мав права на реєстрацію місця проживання своєї доньки за цією адресою [ADDRESS] . Просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі, заявлений позов не визнав, в задоволенні позовних вимог позивача просив відмовити, так як вважає їх безпідставними та незаконними. Представник відповідача [PERSON] заявлений позов не визнав, у судовому засіданні зазначив, що позивач не надав жодного доказу на підтвердження не проживання відповідача в квартирі [ADDRESS] на момент подачі позову до суду. Додані до позову акт про не проживання відповідача від 5 червня 2019 року та акт обстеження умов проживання від 31 липня 2019 року були вже досліджені та оцінені судом при розгляді справи № 207/2691/19 за позовною заявою [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та мають бути знятими з реєстраційного обліку, за результатами розгляду якої було ухвалено рішення від 07 серпня 2020 року про відмову у задоволенні позовних вимог позивачів. Отже, зазначені акти не мають відношення до обставин, які мали місце після ухвалення вищезазначеного рішення. Вказаним рішенням від 07 серпня 2020 року судом було встановлено, що відповідач не проживав у зазначеній квартирі, оскільки у нього існують суперечки з позивачем, між ними склалися неприязні відносини, які виразились у скандалах з боку позивача. У 2014 році відповідач намагався вселитися до квартири, однак йому чинилися позивачем перешкоди у користуванні квартирою, у результаті чого виникали сварки та скандали. Позивач [PERSON] не заперечує той факт, що на даний період часу він займається оформленням документів щодо приватизації квартири [ADDRESS] , але відповідач також має право на використання свого права приватизації житла та це право має і його малолітня дитина. Справжня мета позивача - усунути від приватизації квартири відповідача та його доньку. Крім того зазначив, що договір дарування не може бути украдений під умовою та сторони не зверталися до суду про визнання такого договору недійсним. Що стосується реєстрації малолітньої доньки відповідача в квартирі [ADDRESS] , то вона відбулась відповідно до діючого законодавства України, тобто малолітня дитина була зареєстрована за зареєстрованим місцем проживання її батька. Разом з цим у своїй позовній заяві позивач не зазначив, яку норму закону порушив відповідач, зареєструвавши свою малолітню доньку за своїм офіційним місцем реєстрації. Крім того позивач по справі не являється квартиронаймачем спірного житлового приміщення, а має статус члена родини квартиронаймача, як і відповідач згідно чинного законодавства, а саме ст.64 Жилового кодексу України. Квартиронаймачем спірного житлового приміщення як зазначено в позовній заяві і підтверджено наданим до суду доказом, а саме копією особистого рахунку являється рідна сестра відповідача -громадянка [PERSON] , яка не звертається з позовом про визнання відповідача особою, яка втратила право користування житловим приміщення, і це підтверджує факт неприязних відносин між позивачем та відповідачем по справі. Просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Суд, заслухавши позивача, представника відповідача, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, оцінивши кожний доказ окремо, а також докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків. Згідно із ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи. В судовому засіданні досліджені всі докази, подані учасниками справи. Клопотання про витребування і дослідження інших доказів до суду не надходило. Суд постановляє рішення на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У судовому засіданні встановлено, що квартира за адресою: [ADDRESS] відноситься до державного житлового фонду, відповідальним наймачем квартири є [PERSON] , що підтверджується витягом з наказу Адміністрації Південного району Кам`янської міської ради «Про зміну договорів найму жилих приміщень» від 15 березня 2017 року №12 «ОД», наймачем квартири [ADDRESS] є [PERSON] (арк.с. 95). Даний факт також підтверджується особовим рахунком по вказаній квартирі, відкритим на ім`я [PERSON] (ар.с.10,11). Згідно з довідкою Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄРЦ КП» від 20 липня 2018 року у квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (арк. с. 9). Згідно з довідкою Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄРЦ КП» від 06 липня 2019 року у квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (арк. с. 9). Крім того, у судовому засіданні було встановлено, що в провадженні Баглійського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області вже перебувала цивільна справа № 207/2691/19 за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , треті особи - Адміністрація Південного району Кам`янської міської ради, Орган опіки та піклування Адміністрації Південного району Кам`янської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та мають бути знятими з реєстраційного обліку. Рішенням Баглійського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 серпня 2020 року по цивільній справі № 207/2691/19 за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , треті особи - Адміністрація Південного району Кам`янської міської ради, Орган опіки та піклування Адміністрації Південного району Кам`янської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та мають бути знятими з реєстраційного обліку від 07 серпня 2020 року по справі № 207/2691/19 у задоволенні позовних вимог позивачів [PERSON] , [PERSON] було відмовлено. Постановами Дніпровського апеляційного суду від 28 грудня 2020 року та Верховного суду від 30 березня 2021 року рішення Баглійського районного суду міста Дніпродзержинська від 07 серпня 2020 року по цивільній справі № 207/2691/19 залишено без змін. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Згідно зі статтею 379 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Згідно з частиною четвертою статті 9 Житлового Кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Згідно статті 61 ЖК УРСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Відповідно до частини першої статті 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. У частині третій статті 71 ЖК УРСР наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців. Вичерпного переліку поважності причин непроживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Згідно зі статтею 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК УРСР строки. У постановах від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19) та від 21 січня 2021 року у справі № 456/3431/18 (провадження № 61-15919св20) Верховний Суд зазначив, що вичерпного переліку поважних причин відсутності наймача або членів його сім`ї у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справа № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18). На підтвердження своїх позовних вимог [PERSON] зазначав, що [PERSON] у спірній квартирі не проживає з 2009 року, комунальні платежі не сплачує, речей відповідача в квартирі немає. Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. Верховний Суд виходить з того, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщенні понад шість місяців та поважність причин такої відсутності. Разом з цим, надані позивачем докази, а саме копія акту про не проживання відповідача від 5 червня 2019 року (арк.с. 41) та копія акту обстеження умов проживання від 31 липня 2019 року (арк.с. 39-40), не встановлюють причину не проживання у квартирі відповідача, та не є підставами для визнання [PERSON] таким, що втратили право користування житловим приміщенням у розумінні статей 71, 72 ЖК УРСР, оскільки не свідчить про втрату ним інтересу до спірного житла. Крім того, надані позивачем вищезазначені копії актів як докази вже використовувались у справі № 207/2691/19 за позовною заявою [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , треті особи - Адміністрація Південного району Кам`янської міської ради, Орган опіки та піклування Адміністрації Південного району Кам`янської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та мають бути знятими з реєстраційного обліку. Нових актуальних доказів, добутих після постановлення рішення від 07 серпня 2020 року по цивільній справі № 207/2691/19, позивачем не надано. А отже, Баглійським районним суд міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області вже надавалась оцінка вищевказаним актам. Нових доказів на підтвердження своїх вимог позивач не надав. Так, рішенням Баглійського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 серпня 2020 року було встановлено що «відповідач та малолітня дитина не проживають у квартирі з поважних причин. З пояснень сторін слідує, що у квартирі [ADDRESS] проживають позивачі. Позивач [PERSON] не заперечує, що відповідач мав ключі від квартири, але він змінив замок у вхідних дверях, не звертався до відповідача з проханням виконання обов`язків по оплаті житлового приміщення та комунальних послуг. Також позивач [PERSON] не заперечує, що має намір оформити документи щодо приватизації квартири [ADDRESS] , тому відповідач також має право на використання свого права приватизації житла. З пояснень відповідача [PERSON] встановлено, що у 2014 році він намагався вселитися у квартиру, але позивачами йому чинилися перешкоди у користуванні квартирою. Сторони не заперечують, що між ними склалися неприязні стосунки, що підтверджується також тим, що вони не спілкуються між собою». Той факт, що відповідач дійсно намагався вселитися в спірну квартиру підтверджується також доказами, які ж сам позивач долучив до матеріалів справи, а саме зверненням відповідача [PERSON] до директора КП КМР «Управляюча компанія по обслуговуванню житлового фонду» від 30.04.2010 року, відповідно до якого він просив посприяти у вирішення питання щодо надання йому доступу до квартири за адресою: [ADDRESS] , оскільки його батько [PERSON] перешкоджає йому у користування зазначеною квартирою (ар.с.86), також підтверджується довідкою директора КП КМР «Управляюча компанія по обслуговуванню житлового фонду» від 05.05.2010 року вих. №392/4 (ар.с.87). Відповідно до ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Щодо копії письмових пояснень [PERSON] (арк. с. 99), а також копій письмових пояснень [PERSON] та [PERSON] (ар.с.80, 81) щодо наявності сімейних домовленостей суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Враховуючи наведені норми ЦПК України, суд наділений правом оцінити показання лише тих свідків, які особисто надали показання в судовому засіданні, які попереджені судом про кримінальну відповідальність та які були приведені судом до присяги. Лише за дотримання таких умов показання свідків можуть бути враховані судом як доказ. Письмова заява свідка, без його допиту в судовому засіданні під присягою, не має для суду юридичного значення та не є доказом в розумінні ЦПК України. Окрім цього будь-які попередні сімейні домовленості відповідно до ЖК України не є підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Таким чином, в обґрунтування позовних вимог позивач не надав суду жодного доказу. Надані ж копії актів про не проживання відповідача від 5 червня 2019 року (арк.с. 41) та обстеження умов проживання від 31 липня 2019 року (арк.с. 39-40) були доказами у цивільній справі № 207/2691/19 за позовною заявою [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та мають бути знятими з реєстраційного обліку, та вони вже були оцінені судом в тій справі при ухваленні судом рішення. Жодних доказів за період після ухвалення рішення від 07 серпня 2020 року по цивільній справі № 207/2691/19, позивачем не надано. Таким чином, відсутні підстави визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Що стосується позовних вимог про визнання незаконними дій відповідача по реєстрації місця проживання неповнолітньої доньки та зняття її з реєстраційного обліку. Згідно вимог ст.65 ЖК України «Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.» 3 огляду на вище зазначену норму закону відповідач на законних підставах без порушень чинного законодавства провів реєстрацію місця проживання своєї неповнолітньої доньки. Відповідно до положень статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Малолітня дитина не може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням, у зв`язку з відсутністю її в ньому без поважних причин понад один рік відповідно до положень частини другої статті 405 ЦК України. Таким чином, зазначені норми дать підстави для висновку, що малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини непроживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі малолітньої дитини, а тому за своїм характером є поважними. Право дитини на житло та його недоторканість закріплені у ст. 16, 27 Конвенції про права дитини, ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства». Відповідно до ст. 3 Конвенції «Про права дитини» , прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII , в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Як зазначено у ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумову розвитку. Судом встановлено, що відповідно до інформації, наданої Відділом формування та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради від 05.08.2023 року (арк. с. 90) на звернення [PERSON] та [PERSON] від 04.08.2023, щодо законності реєстрації місця проживання малолітньої [PERSON] , відділ формування та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради (далі - відділ) повідомив наступне: «Відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Так, вільний вибір місця проживання обмежується щодо осіб, які не досягагли 14 річного віку. Зареєстрованим місцем проживання дитини віком до 10 років є зареєстроване місце проживання її батьків або інших законних представників чи одного з них, за згодою іншого з батьків або законних представників. 12 березня 2019 року було розглянуто заяву [PERSON] з питання реєстрації місця проживання його малолітньої дитини [PERSON] за адресою місця реєстрації батька дитини: [ADDRESS] , за згодою матері дитини [PERSON] . При перевірці персональних даних [PERSON] розбіжностей не виявлено. Реєстрація малолітньої [PERSON] здійснена відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема, підпунктом 5 пункту 35 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 №265 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад», передбачено, що під час реєстрації місця проживання (перебування) малолітніх та неповнолітніх дітей за адресою задекларованого / зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або законних представників згода наймача житла та членів його сім`ї не вимагається». Відповідно до пункту 3 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 №265 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад», декларування/реєстрація місця проживання (перебування), зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), зміна місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування) особи здійснюється органом реєстрації, на території територіальної громади, на яку поширюються повноваження відповідної ради. Таким чином відповідач не здійснював реєстрацію місця проживання своєї малолітньої доньки, він лише надав до уповноваженого органу реєстрації певний перелік документів, необхідних для проведення такої реєстрації, а вже відділ формування та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради здійснив реєстрацію малолітньої [PERSON] . Отже, якщо позивач вважає, що реєстрація місця проживання малолітньої [PERSON] була здійснена незаконно, то мав звернутися з відповідним позовом до органу, який здійснив таку реєстрацію (органу реєстрації, на території територіальної громади, на яку поширюються повноваження відповідної ради). У позовній заяві позивач просить визнати, що [PERSON] , незаконно і з порушенням здійснив реєстрацію своєї неповнолітньої доньки за адресою: [ADDRESS] , при цьому взагалі не зазначає, чому саме дії [PERSON] щодо реєстрації місця проживання його малолітньої доньки він вважає незаконними, в чому полягає незаконність дій батька, який реєструє свою власну дитину за своїм місцем реєстрації. Окрім того, при вирішенні справи суд бере до уваги, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції), якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). З огляду на викладене, в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням в зв`язку з непроживанням за місцем реєстрації і порушенням попередніх сімейних домовленостей, визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити певні дії, необхідно відмовити. Відповідно до п. 6 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Outcome: dismissed