Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-23 00:00:00

09.06.2021 до Вишгородського районного суду Київської області адвокатом Баховським М.М., в інтересах позивача, подано вказану вище позовну заяву, у якій просить стягнути з [PERSON] на користь позивача безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 256062,40 гривень та судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2560,63 грн та витрат на правничу допомогу адвоката, орієнтовно, - 35000,00 грн. В обґрунтування позову зазначено, що у квітні 2018 року позивач в мережі інтернет знайшов оголошення про оренду квартири в [ADDRESS] . Домовившись про зустріч з ріелтером, позивач прибув в кв. [ADDRESS] , де був [PERSON] , який представився сином власника квартири та представником власника за довіреністю. Позивач домовився про оренду квартири, сплатив [PERSON] 20000,00 грн за перший та останній місяць оренди. [PERSON] передав позивачу ключі від квартири, повідомив, що орендну плату треба буде сплачувати на картковий рахунок [PERSON] , який є близьким родичем та бізнес-партнером власника квартири [PERSON] . Видачу платіжного документу про сплату готівкою за перший та останній місяць оренди [PERSON] постійно відкладав, обіцяв врахувати цю суму як оплату комунальних послуг. 29.06.2018 між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , був укладений договір оренди від 25.07.2018 на квартиру (зі змінами та доповненнями відповідно до додаткової угоди №1 від 21.06.2019 та додаткової угоди №2 від 25.02.2020), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Строк оренди з 25.07.2018 до 25.07.2020. Після закінчення строку дії договору від 25.07.2018, [PERSON] запропонував позивачу для оренди квартиру - [ADDRESS] , на що позивач погодився і переїхав в сусідню квартиру і протягом 4-х місяців жив в квартирі без укладення договору. 21.06.2019 сторони підписали додаток до договору оренди яким продовжили строк дії договору від 25.07.2018 до 25.02.2020. 25.02.2020 сторони підписали додаток до договору оренди, яким продовжили строк дії договору від 25.07.2018 до 25.07.2020 з моменту передачі предмету оренди в Оренду. Позивач сумлінно сплачував орендну плату, щомісяця на картковий рахунок [PERSON] в період з 26.04.2018 до 20.07.2020, загалом сплатив 256062,40 грн. Але у вересні 2020 року [PERSON] подала позов до [PERSON] про стягнення боргу за договором оренди. При цьому заперечувала домовленість про сплату орендної плати на картковий рахунок [PERSON] 09.02.2021 Печерський районний суд міста Києва по даній справі ухвалив рішення, яким в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором оренди - відмовив. 27.05.2021 Київський апеляційний суд задовольнив апеляційну скаргу [PERSON] , постановив нову постанову, якою позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором оренди задовольнив, стягнув борг за договором оренди (справа №757/41244/20-ц). Сторона позивача, посилаючись на висновок апеляційного суду, який, враховуючи обставини справи, зазначив, що [PERSON] не позбавлений права стягнути з [PERSON] гроші набуті без достатньої правової підстави. Отримавши постанову апеляційного суду 2021 року, позивач надіслав на адресу відповідача вимогу повернути помилково сплачені кошти [PERSON] (на картковий рахунок, поштовим переказом, готівкою). Станом на день подання позовної заяви відповідач гроші не повернув. Вважаючи, що у даному випадку, порушено право позивача, яке підлягає судовому захисту в обраний спосіб, з посиланням на положення статті 1212 ЦК України. Після виконання судом вимог частини шостої статті 187 ЦПК України, ухвалою суду від 01.07.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання. На стадії підготовчого провадження брав участь представник позивача - адвокат Баховський М.М. Відповідач на цій стадії до суду не з`являвся, при цьому, процесуальні документи та судові повістки, надіслані відповідачу, поверталися до суду без вручення адресату «за закінченням терміну зберігання», у зв`язку з чим його виклик було здійснено в порядку, передбаченому частиною одинадцятою статті 128 ЦПК України. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 13.12.2022 закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду. У лютому 2023 року, до початку розгляду справи по суті, до участі у справі вступив представник відповідача - адвокат Заріцький С.М. У судовому засіданні 29.03.2023, за клопотання представника відповідача, ухвалою суду визнано обов`язковою явку позивача у судові засідання. Ухвалою суду від 31.03.2023, за клопотанням представника позивача, постановлено проводити судові засідання у справі за участі позивача у режимі відеоконференції. У судовому засідання 03.05.2023 брали участь позивач і його представник у режимі відеоконіеренції та представник відповідача у залі суду. За клопотанням представника відповідача, розгляд справи було відкладено на 14:30 06.06.2023. 06.06.2023 до суду через систему електронний суд від представника відповідача надійшли клопотання про залучення третіх осіб у справі, про подання та долучення доказів, та про повернення до стадії підготовчого засідання. У судовому 06.06.2023 брали участь позивач і його представник у режимі відеоконіеренції та представник відповідача у залі суду. У зв`язку тим, що представником відповідача через систему «Електронний суд» було подано докази та, за клопотанням представника позивача, про надання йому часу з ними ознайомитися, у судовому засіданні оголошено перерву до 10:00 13.07.2023. 13.06.2023 та 16.06.2023 до суду, через систему «Електронний суд», представником відповідача подано клопотання із долученими до них письмовими доказами. У судовому засіданні 13.07.2023 були присутні представник позивача (у режимі відеоконференції), відповідач та його представник у залі суду. За клопотанням відповідача та його представника, з урахуванням думки представника позивача, ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 13.07.2023 здійснено перехід із стадії розгляду справи по суті до стадії підготовчого провадження, залучено до участі у справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - [PERSON] та [PERSON] . Призначено дату підготовчого засідання на 15:30 06.09.2023. Копію ухвали суду надіслано залученим третім особам. 18.07.2023 та 20.10.2023 до суду, через електронний суд, представником позивача подано докази на підтвердження надсилання ним залученим судом третім особам копії позовної заяви з додатками, які повернулися відправнику без вручення адресатам з причин «за закінченням терміну зберігання», а також, копії судових рішень за результатом розгляду його заяви про перегляд постанови Київського апеляційного суду від 27.05.2021 за нововиявленими обставинами. На стадії підготовчого провадження брали участь: позивач і його представник у режимі відеоконференції, та відповідач у залі суду. Треті особи до суду не з`явилися, при цьому, надіслана їм засобами поштового зв`язку судова кореспонденція, повернулася до суду без вручення адресатам з причин «за закінченням терміну зберігання». Водночас, копію ухвали суду від 13.07.2023 та судову повістку про виклик третіх осіб було доставлено на електронну адресу - [INFO] , зазначену у позовній заяві [PERSON] , яку нею було подано до Печерського районного суду міста Києва у березні 2021 року, копію якої надано представником позивача та долучено до матеріалів справи. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 13.11.2023 закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду. Відповідно до статті 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Під час розгляду справи, у судовому засіданні 20.06.2024 позивач та його представник підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити, з підстав, викладених у позові, посилаючись на обставини, зазначені у постанові суду апеляційної інстанції про стягнення з [PERSON] коштів за орендну плату на користь [PERSON] . Представник позивача додатково зазначив, що кошти сплачені позивачем за оренду квартири на банківську картку [PERSON] є безпідставно набутими ним коштами та мають бути повернуті позивачу. У судовому засіданні 23.07.2024 представник позивача заявив про подання ним, після ухвалення рішення у справі, доказів на підтвердження понеси позивачем витрат на правову допомогу. Відповідач категорично заперечував проти позовних вимог [PERSON] , зазначивши, що не має відношення до правовідносин, що складися між позивачем та [PERSON] і [PERSON] Додатково зазначивши, що на прохання [PERSON] оформив на своє ім`я картку у банку, при цьому номер мобільного телефону був вказаний не його, а [PERSON] , який і забрав оформлену картку для власного використання. Так, у письмових поясненнях, поданих до суду 30.11.2022, відповідач вказує, що картки, на які перераховувалися кошти, йому не належать. Вважає, що виписка про перерахунок йому коштів сфабрикована, кошти перераховувалися не на один рахунок, а три рахунки, не однією фіксованою сумою. Вважає, що [PERSON] , звертаючи до Печерського районного суду міста Києва, навмисно вказала невірну його адресу, щоб він не отримував повісток до вказаного суду та до суду апеляційної інстанції. Відповідач вказує, що усі картки були у розпорядженні [PERSON] , прикріплені до його мобільного номеру телефону та саме ним здійснювалися операції. [PERSON] , оформляючи банківську картку у «ПриватБанку» дав слово відповідачу, що це тільки для роботи в ТОВ «Нотаріус», для платежів, для зарплат. Відповідач вказує, що він не є родичем, чи бізнес партнером [PERSON] і, вважає, що не можливо, протягом двох років, помилково перераховувати кошти за квартиру на три різні каркові рахунки, у меншій сумі, чим вартує оренда квартири віп-класу. Після того, як у лютому 2022 року відповідач дізнався про відкрите провадження, 03.02.2022 він заблокував банківські картки, які передав [PERSON] . Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову, зазначивши, що банківська картка хоча і була оформлена на ім`я відповідача, мобільний номер телефону для користування і доступу до картки був зазначений третьої особи у справі, щоб відповідач не бачив руху коштів по картці у додатку «Приват24» та не мав доступу до рахунку. Стверджує, що кошти, які перераховувалися позивачем на картки оформлені на ім`я відповідача, як орендна плата, не є безпідставно ним набутими. Вважає, що за наявності у позивача заборгованості перед третьою особою за перший рік оренди квартири, третя особа не могла б продовжити дію договору оренди. Заслухавши пояснення присутніх під час розгляду справи учасників провадження, дослідивши у судовому засіданні письмові докази у справі, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, з таких підстав. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше, як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Згідно статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно вимог статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу(групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Пункти 1, 2, 3, 4 частини першої статті 264 ЦПК України - під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Позовні вимоги стосуються стягнення з відповідача на користь позивача коштів у розмірі 256062,40 грн, які позивач сплачував протягом 2018-2020 років на банківські картки, що були оформлені на ім`я відповідача, за оренду квартири на підставі договору, укладеного з третьою особою у справі - [PERSON] . Сторона позивача, посилаючись на обставини встановлені судом апеляційної інстанції та викладені у постанові від 27.05.2021 у справі № 757/41244/20, вважає, що кошти, які перераховувалися позивачем на картки відповідача є безпідставно ним набуті, оскільки [PERSON] у судовому порядку стягнула вказану суму коштів з позивача в рахунок погашення заборгованості орендної плати квартири згідно договору. Так, як убачається із постанови Київського апеляційного суду від 27.05.2021 у справі № 757/41244/20, позовні вимоги [PERSON] задоволено частково і стягнуто на її користь із [PERSON] - 272500 грн. (двісті сімдесят дві тисячі п`ятсот) грн. заборгованості за договором оренди від 25.07.2018, 7450 (сім тисяч чотириста п`ятдесят) грн. 91 коп. інфляційних втрат за час прострочення та 9 047 (дев`ять тисяч сорок сім) грн. 59 коп. 3% річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України. В іншій частині позовних вимог [PERSON] - відмовлено. Ухвалюючи вказане рішення, судом апеляційної інстанції встановлено, що 25.07.2018 між [PERSON] , від імені якої діє [PERSON] , та [PERSON] було укладено договір оренди, згідно з п. 1.1. якого орендодавець передав до підписання цього договору орендарю в тимчасове користування за плату на встановлений цим договором строк квартиру за [ADDRESS] . Квартира належить орендодавцю [PERSON] на праві приватної власності. Згідно з п. 2.1. цього Договору, сторони встановили строк оренди з 25.07.2018 по 25.02.2019, у п. 3.1. орендна плата складає 11000,00 грн. на місяць та вноситься щомісячно до 25 числа поточного місяця у вигляді авансового платежу. З 25.07.2018 року по 25.02.2019, за п. 3.1 Договору орендна плата складає 11000,00 грн. щомісяця, тому сума орендної плати за вказаний період складає 77000 грн., що визначено пунктом 3.2 цього Договору. До договору оренди було долучено акт прийому-передачі, за яким орендодавець передав в тимчасове користування квартиру [ADDRESS] . 21.06.2019 між [PERSON] , від імені якої діє [PERSON] , та [PERSON] було укладено додаткову угоду №1 до договору оренди від 25.07.2018, якою сторони вирішили продовжити дію договору до 25.02.2020 року, орендну плату погоджено у розмірі 12500,00 грн. Згідно з п. 3.2. додаткової угоди №1 загальна сума орендної плати за період дії цього договору становить 225000,00 грн. 25.02.2020 між [PERSON] , від імені якої діє [PERSON] , та [PERSON] було підписано додаткову угоду №2 до договору оренди від 25.07.2018, за яким сторони досягли взаємної згоди внести зміни до договору та встановили строк оренди до 25.07.2020. Загальна сума орендної плати за період дії цього договору становить 272500,00 грн. 22.09.2020 [PERSON] направила відповідачу вимогу про сплату орендної плати за період часу з 25.07.2018 по 25.07.2020 в сумі 272 500,00 грн. Під час розгляду справи №757/41244/20-ц, [PERSON] визнав факт користування квартирою [ADDRESS] протягом першого року після укладення договору, а другий рік користувався квартирою [ADDRESS] , щодо якої договір оренди не укладався. Сторони не заперечували укладення договору, Додатковими угодами до нього сторонами досягнуто згоди щодо пролонгації строку дії основного Договору на загальний термін з 25.07.2018 до 25.07.2020. Задовольняючи вимоги [PERSON] , суд апеляційної інстанції проаналізував надану [PERSON] виписку про рух коштів з картки АТ КБ «ПриватБанк» за період з 24.04.2018 по 20.07.2020, згідно якої, він регулярно здійснював перекази коштів на картку [PERSON] та встановив, що [PERSON] сплачував кошти [PERSON] ще з 26.04.2018, тобто до укладення Договору оренди від 25.07.2018, що не виключає наявності між цими особами правовідносин, не пов`язаних з цим Договором. Також, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що періодичний перерахунок [PERSON] із квітня 2018 року грошей на банківську картку [PERSON] не може вважатись належним та допустимим доказом сплати орендарем [PERSON] орендної плати орендодавцю [PERSON] за Договором оренди від 25.07.2018, оскільки [PERSON] не доведено, що такий порядок розрахунків щодо сплати орендної плати був передбачений умовами Договору. Суд апеляційної інстанції встановив, що за умовами Договору оренди від 25.07.2018, сторони погодили сплату орендної плати в розмірі 11000 грн. на місяць, а з 21.06.2019 за Додатковими угодами погодили сплату орендної плати в розмірі 12500 грн. Об`єктивних доказів, що розмір орендної плати в сумі 12500 грн. мав би застосовуватись і до правовідносин сторін до 21.06.2019 матеріали справи не містять. А тому, суд дійшов висновку, що загальна сума орендної плати за весь період оренди складає 272500 грн., яка підлягає стягненню з із відповідача на користь позивачки. Водночас, як зазначив Київський апеляційний суд у постанові, таке судове рішення не перешкоджає [PERSON] звертатись із відповідним позовом до [PERSON] та доводити безпідставність отримання останнім грошей із вимогою їх повернення. Так, 09.06.2021 [PERSON] , через свого представника - адвоката Баховського М.М., звертаючись до суду із позовом про стягнення з [PERSON] суми коштів у розмірі 256062,40 грн, як безпідставно набуті, посилається на постанову Київського апеляційного суду від 27.05.2021 у справі № 757/41244/20. У письмових поясненнях, надісланих до суду 01.05.2023 через електронний суд, позивач [PERSON] виклав обставини щодо знайденого ним у квітні 2018 року оголошення про оренду квартири та послідовність укладання Договору оренди квартири за адресою: [ADDRESS] , сумлінну сплату ним щомісяця на картковий рахунок [PERSON] орендну плату та стягнення з нього заборгованості за оренду житла [PERSON] , про що викладено у позовній заяві. Додатково зазначив про рішення Печерського районного суду міста Києва від 19.01.2022 у справі 757/17562/21 про стягнення з нього на користь [PERSON] орендної плати у розмірі 50000,00 грн та штрафних санкцій, а також про звернення до поліції про вчинення щодо нього шахрайських дій (том 1 а.с. 240-243). З наданих стороною позивача доказів, убачається, що 16.12.2021 [PERSON] подав до Печерського УП ГУНП у м.Києві заяву про злочин, за якою 16.12.2021 було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12021100060001988, попередня кваліфікація - частина друга статті 190 КК України. (том 1 а.с. 207-209). Станом на день розгляду цієї справи, представник позивача зазначив, що досудове розслідування триває. Враховуючи посилання позивача на рішення суду у ще одній справі щодо стягнення з нього на користь [PERSON] коштів за оренду квартири, судом досліджено долучені стороною позивача матеріали щодо справи №757/17562/21 з яких встановлено, що рішенням Печерського районного суду Київської області від 19.01.2022 у справі №757/17562/21, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 26.09.2022, позов [PERSON] задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість з орендної плати в сумі 50 000 гривень, 8845 гривень інфляційних втрат та 3883 гривні 56 копійок як три проценти річних та судовий збір в сумі 908 грн. (том 1 а.с.210-239). Як убачається із постанови суду апеляційної інстанції у справі №757/17562/21 та наданих представником позивача копії позовної заяви [PERSON] з додатками, 26.03.2021 [PERSON] , від імені якої діє [PERSON] , уклали договір оренди квартири [ADDRESS] . Відповідно до пункту 3.1 Договору, орендна плата складає 10000 грн та вноситься щомісячно не пізніше двадцять сьомого числа у вигляді авансового платежу. Загальна сума оренди становить 50000 грн (п. 3.2 Договору). Доказів сплати орендної плати за вказаним договором відповідачем не надано. Відповідач належним чином не виконував своїх зобов`язань з оплати орендної плати, а, відтак, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків, що заборгованість, що утворилася у відповідача підлягає стягненню на користь позивача з 26.03.2018 до 26.08.2018, встановивши, що між сторонами було укладено два договори щодо оренди двох різних квартир: договір від 26.03.2018 щодо оренди квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; договір від 29.06.2018 щодо оренди квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Стягнення заборгованості з відповідача за договором оренди від 29.06.2018 р. щодо квартири [ADDRESS] відбувалося в рамках справи № 757/41244/20-ц, рішення набрало законної сили. Так, як убачається із змісту постанови Київського апеляційного суду від 26.09.2022 у справі №757/17562/21-ц, представник відповідача у вказаній справі [PERSON] - адвокат Баховський М.М., оскаржуючи рішення Печерського районного суду міста Києва від 19.01.2022, посилається лише на наявність судового рішення у справі №757/41244/20 та запровадження з 12.03.2020 значних карантинних обмежень, що не було передбачено під час укладання Договору оренди. В разі якщо на момент укладення даного договору сторони були обізнані в тому, що такі карантинні обмеження будуть діяти протягом тривалого часу, вказаний договір укладений не був, або був би укладений на інших умовах. Згідно статті 617 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Суд першої інстанції не навів обґрунтування відхилення доводів відзиву відповідача. Так, як убачається із рішення Печерського районного суду міста Києва від 19.01.2022, відповідач сумлінно сплачував орендну плату, щомісяця на картковий рахунок [PERSON] в період з 26.04.2018 до 20.07.2020, загалом - 256062,40 грн. Таким чином, заборгованість за оренду квартири у відповідача відсутня. Тобто позивач за рахунок відповідача намагається збагатитись. Заперечуючи проти позову, відповідач вказував про те, що на підставі договору оренди від 29.06.2018 з 25.07.2018 орендував квартиру [ADDRESS] , що належить [PERSON] . В період з 26.06.2018 до 20.07.2020 та сплачував орендну плату на картковий рахунок [PERSON] . Суд зазначив, що вказана особа не є стороною договору оренди та/або довіреною особою позивача, тому відсутні підстави вважати, що відповідач в повному обсязі виконав свої зобов`язання за договором оренди від 26.03.2018. Аналізуючи докази, які представником позивача було долучено до позову на підтвердження доводів [PERSON] про безпідставність набуття [PERSON] грошових коштів та, які, на думку позивача, мають бути йому повернуті відповідачем встановлено таке. Так, згідно виписки від 13.01.2021, долученої до позовної заяви, за період з 10.01.2017 по 31.12.2020 по картковому рахунку [PERSON] , відкритого у АТ «КБ «ПРИВАТБАНК», позивачем, з 26.04.2018 по 20.07.2020 здійснено переказ коштів на загальну суму - 256062,40 гривень з банківських карток [NUMBER] , [NUMBER] та [NUMBER] , через додаток «Приват24» одержувач - [PERSON] (том 1 а.с. 5-7). Як убачається із вказаної виписки, платежі здійснювалися [PERSON] одержувачу - [PERSON] , без зазначення їх призначення, у різних сумах та у різний час, що викликає сумніви про сплату ним орендної плати за квартиру згідно умов Договору оренди, укладеного з [PERSON] у фіксованій сумі до 25 числа кожного місяця. Стороною позивача не підтверджено, що суми коштів, які є меншими, ніж орендна плата, сплачувалися за комунальні послуги, а орендна плата могла сплачуватися протягом місяця частинами. Із довідки АТ КБ «ПривтБанк» від 22.10.2021, надісланої на виконання вимог ухвали Вишгородського районного суду Київської області від 04.10.2021, убачається, що з 20.05.2018 по 20.07.2020 [PERSON] , через додаток «Приват24» здійснювали перерахуванням коштів з банківських карток: [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] на банківські картки: [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , одержувач - [PERSON] (том 1 а.с. 65-66). Згідно довідки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 29.11.2022, номера рахунків: [NUMBER] , [NUMBER] , IBAIN: [NUMBER] , Угода №SAMDNWFC00019285642 від 14.08.2015); [NUMBER] IBAN: [NUMBER] , Угода №SAMDN11000242502962 від 13.09.2015; [NUMBER] від 02.07.2019; [NUMBER] , [NUMBER] , IBAN: [NUMBER] , Угода № SAMDN52000071148693 від 07.12.2012; [NUMBER] , Угода N№SAMDNWFC00052215402 від 25.06.2019; [NUMBER] , [NUMBER] IBAN: [NUMBER] , Угода №SAMDN50000068765105 від 03.10.2012, належать [PERSON] і станом на 29.11.2022 кошти на вказаних рахунках відсутні (том 1 а.с. 159-160). Як убачається із виписки банку по рахунку [NUMBER] за період з 25.08.2018 по 01.03.2020, усього надходжень було у розмірі 1966623,47 грн, а усього витрат - 1943744,31 грн, (том 1 а.с 161-162). Під час розгляду справи, на підтвердження відсутності у фактичному користуванні відповідача [PERSON] карток, на які позивачем здійснювалася сплата коштів для [PERSON] на виконання вимог укладених між останніми договірних відносин, представником відповідача подано до суду виписку АТ КБ «ПриватБанк» від 24.04.2023 по картковому рахунку [NUMBER] , [NUMBER] (Угода №SAMDN52000071148693 від 07.12.2012), які, згідно довідки від 29.22.2022 (том 1 а.с. 159-160), оформлено на ім`я [PERSON] , що спростовує доводи представника позивача про відсутність доказів, кому належить вказані картки, рахунки. Так, як встановлено із вказаної виписки, має місце рух коштів, в тому числі зарахування від [PERSON] на картку [NUMBER] , проте з аналізу усіх відрахувань та розрахунків по вказаній картці, а також по картці [NUMBER] , судом встановлено, що коштами користувалися: [PERSON] (СПД [PERSON] ), [PERSON] та [PERSON] , здійснюючи оплату необхідних для них послуг, згідно вказаних призначень платежів у період 2018 - 2020 років (том 2 а.с. 13-71, 84-13). Відповідач, заперечуючи користування картками, що були оформлені на його ім`я на прохання [PERSON] і у користування якого були передані, надав суду виписку по картковому рахунку, яким [PERSON] дійсно користується і отримує пенсію в АТ «ОщадБанк», а його доходи і витрати є значно меншими, ніж заявляються позивачем та які були у розпорядженні [PERSON] та [PERSON] (том 2 а.с. 143-154). Крім цього, суд бере до уваги той факт, що згідно Довідки від 24.04.2023 №2JEJOT9T2AFIAC0S АТ КБ «ПриватБанк», фінансовим номером телефону клієнту [PERSON] в АТ «КБ «ПриватБанк» є [NUMBER] , який належить [PERSON] , що був зазначений нею у позовній заяві, поданій до Печерського районного суду міста Києва 30.03.2021 (том 1 а.с. 220), а також як встановлено судом згідно виписок про рух коштів по банківських картках, оформлених на відповідача, [PERSON] неодноразово здійснювала поповнення вказаного мобільного телефону. Під час розгляду справи та після надання відповідачем виписок по банківських рахунках, 09.06.2023 представник [PERSON] - адвокат Баховський М.М. звернувся до суду апеляційної інстанції із заявою про перегляд постанови Київського апеляційного суду від 27.05.2021 за нововиявленими обставинами, посилаючись на те, що у Вишгородському районному суді Київської області перебуває на розгляді справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів набутих без достатньої правової підстави. 06.06.2023 представник [PERSON] надав суду докази перебування відкритої на ім`я [PERSON] платіжної картки у [PERSON] та використання її останньою у власних фінансових інтересах, надав банківські виписки по рахунках, відкритих на ім`я [PERSON] . Також пояснив, що [PERSON] зловживаючи довірою [PERSON] переконала його в передачі їй паролів керування карткою та зазначення її телефону фінансовим телефонним номером за допомогою якого здійснюється керування картками. Згідно виписок з карткового рахунку [PERSON] вбачається, що після отримання коштів від [PERSON] цими коштами користувалась [PERSON] та перераховувала їх близьким родичам. На думку заявника, якби ця обставина була відома суду при первісному розгляді справи, то рішення суду було б протилежного змісту, адже встановлює виконання [PERSON] оплати за оренду в повному обсязі та недобросовісну поведінку [PERSON] , яка ввела суд в оману. Ухвалою Київського апеляційного суду від 28.09.2023 у задоволенні заяви [PERSON] про перегляд постанови Київського апеляційного суду від 27.05.2021 за нововиявленими обставинами - відмовлено, а постанову Київського апеляційного суду від 27.05.2021 залишено в силі. Відмовляючи у задоволенні заяви, суд апеляційної інстанції зазначив, що надані виписки з рахунків карток, відкритих в АТ КБ «Приватбанк» за твердженням заявника на ім`я [PERSON] за період з 2018 року по 2021 рік, подані як докази до Вишгородського районного суду Київської області у межах розгляду справи №363/2324/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів набутих без достатньо правової підстави, та звукозапис судового засідання від 13.07.2023 з поясненнями [PERSON] у вказаній справі, не є нововиявленими обставинами в розумінні частини другої статті 423 ЦПК України, а є новими доказами, створеним після ухвалення судового рішення про перегляд якого за нововиявленими обставинами заявлено заявником, що не може бути підставою для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами. Суд апеляційної інстанції також не визнав нововиявленими обставинами і пояснення [PERSON] в судовому засіданні 13.07.2023 Вишгородського районного суду Київської області у межах розгляду справи №363/2324/21.З наданих заявником виписок з рахунків карток, відкритих в АТ КБ «Приватбанк» за період з 2018 року по 2021 рік, неможливо встановити на чиє ім`я вони відкриті. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що періодичний перерахунок [PERSON] із квітня 2018 року грошей на банківську картку [PERSON] не може вважатись належним та допустимим доказом сплати орендарем [PERSON] орендної плати орендодавцю [PERSON] за Договором оренди від 25.07.2018, оскільки відповідачем не доведено, що такий порядок розрахунків щодо сплати орендної плати був передбачений умовами вищевказаного Договору. Ухвалою Верховного Суду від 12.10.2023 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою [PERSON] на ухвалу Київського апеляційного суду від 28.09.2023 у справі за заявою [PERSON] про перегляд постанови Київського апеляційного суду від 27.05.2021 за нововиявленими обставинами у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа ? [PERSON] , про стягнення заборгованості за договором оренди. Відповідно до частини четвертої, шостої статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Преюдиційні факти - це факти, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили і не підлягають доведенню в іншій справі. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені главою 83 ЦК України. Стаття 1212 ЦК України визначає загальні положення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави. Так, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 04.08.2021 у справі № 185/446/18 та від 11.01.2023 у справі № 548/741/21. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17 зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них». Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги [PERSON] необґрунтованими та недоведеними, оскільки суду не надано доказів, що грошові кошти, які належали позивачу та ним перераховувалися на картки, оформлені на ім`я відповідача, останнім були набуті, він їх зберігав та ними користувався. Крім цього, достовірно встановивши у позивача та у відповідача під час розгляду справи - вони не знайомі між собою, раніше не зустрічалися та не мали будь-яких договірних правовідносин. Водночас, судом встановлено, що картки, на які здійснював платежі [PERSON] , хоча і були відкриті на ім`я [PERSON] , проте були у користуванні та розпорядження інших осіб - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Позивач протягом двох років добровільно сплачував кошти на рахунки [PERSON] , знаючи, що між ним та відповідачем відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок), а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків). Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. Оскільки, позивач не був зобов`язаний перераховувати кошти внаслідок відсутності договірних відносин із відповідачем, а також будь-яких інших зобов`язань, проте він здійснював ці платежі протягом тривалого часу, регулярно, його поведінка щодо вимоги повернення цих коштів є вочевидь суперечливою та недобросовісною. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 11.01.2023 у справі №548/741/21, а також 17.04.2024 у справі №127/12240/22. Посилання позивача на постанову суду апеляційної інстанції у справі №757/41244/20, як безумовну підставу для задоволення позову [PERSON] до [PERSON] , суд не бере до уваги, оскільки Київський апеляційний суд у постанові від 27.05.2021, задовольняючи позов [PERSON] до [PERSON] , зазначив, що таке судове рішення не перешкоджає [PERSON] звертатись із відповідним позовом до [PERSON] та доводити безпідставність отримання останнім грошей із вимогою їх повернення. Враховуючи вищевикладене та недоведеність позовних вимог [PERSON] , суд дійшов до переконання, що наявні у матеріалах справи докази не підтверджуються порушеного права позивача саме відповідачем [PERSON] , у зв`язку з чим, в задоволенні даного позову слід відмовити. Оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову, враховуючи положення статті 141 ЦПК України, судові витрати відносяться за рахунок позивачів.

Outcome: dismissed