Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-29 00:00:00

Короткий виклад обставин справи та правова позиція позивача. [PERSON] , 24.04.2024 року (вх. № 10096) звернулася у Залізничний районний суд м. Львова (документ сформований у системі «Електронний суд» 23.04.2024 року) з позовною заявою до [PERSON] про повернення безпідставно набутого майна, у якій просить суд: 1. стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] : - безпідставно набуті кошти у розмірі 3 700 грн. 00 коп.; - інфляційні витрати у розмірі 44 грн. 57 коп.; - три проценти річних у розмірі 30 грн. 33 коп. 2. стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] : - судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 968 грн. 96 коп.; - витрати на правову допомогу у розмірі 2 000 грн. 00 коп.; - інші судові витрати у розмірі 484 грн. 48 коп. (а.с. 1-3). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 09.01.2024 року о 13 год. 35 хв., позивач помилково здійснила переказ коштів у сумі 3 700 грн. 00 коп. на банківський рахунок відповідача. При заповненні даних отримувача замість свого номеру банківської картки ( [NUMBER] ) випадково ввела дані картки іншої особи ( [NUMBER] ). Платіж було здійснено через термінал самообслуговування «Сіті24» (за посередництва ТОВ «Свіфт Гарант», яке є надавачем фінансових послуг щодо переказу коштів у національній валюті без відкриття рахунків). Після того, як остання помітила, що гроші так і не надійшли на її рахунок, остання негайно зв`язалася з АТ «Універсал Банк» через систему інтернет-банкінгу «Монобанк» з метою повідомити про помилково проведений платіж. Як повідомили у банку, гроші надійшли на рахунок відповідача, який повідомив банк, що не збирається повертати кошти. У мобільному додатку «Монобанк» за пошуком картки з номером [NUMBER] відображає користувача з ім`ям « [PERSON] », якому позивач ще раз направила невелику грошову суму з коментарем до платежу про необхідність повернення безпідставно отриманих коштів. У зв`язку з відмовою [PERSON] добровільно повернути помилково зараховані кошти, та маючи намір заявити до нього позовну вимогу про повернення безпідставно набутого майна, позивач звернулася до Оболонського районного суду м. Києва з заявою про розкриття банківської таємниці. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 16.02.2024 року у справі № 756/1785/24 задоволено заяву позивача, та зобов`язано банк надати дані відповідача, які становлять банківську таємницю. Таким чином, позивач дізналася дані особи, якій належить номер картки, на який остання помилково здійснила переказ. Окремо, позивач зазначає, що відповідач зобов`язаний повернути кошти, які отримав без належної правової підстави, а також понести наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. З огляду на вказане позивач просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Рух справи в суді. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.04.2024 року для розгляду зазначеної справи визначено головуючого суддю - Галайко Н. М. (а.с. 17). Судом у порядку ч. 6 ст. 187 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) 24.04.2024 року направлявся запит щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача у справі. Також, запит направлявся і відносно позивача у справі (а.с. 18, 19). Відповіді на вказані запити надійшли до суду 23.05.2024 року (а.с. 20, 21). Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 23.05.2024 року позовну заяву було залишено без руху, у зв`язку з її істотними недоліками (а.с. 22-23). 28.05.2024 року (вх. № 12735) від позивача [PERSON] надійшла письмова заява (документ сформований у системі «Електронний суд» 28.05.2024 року) про усунення недоліків позовної заяви (а.с. 25-26). Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 30.05.2024 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву (а.с. 28-29). Позиція учасників справи. Щодо відзиву на позовну заяву. 18.06.2024 року (вх. № 14415) від [PERSON] до суду надійшов письмовий відзив на позовну заяву, із змісту якого вбачається, що останній просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити. Так, вказано, що справді 09.01.2024 року на картковий рахунок відповідача поступили кошти у розмірі 3 700 грн. 00 коп., які було перераховано через платіжний термінал «Сіті24», що підтверджується доданим до відзиву знімком екрану з додатку. З такого способу перерахування коштів, встановити особу, яка здійснила переказ неможливо. Оскільки відповідач очікував у цей час поступлення на свій рахунок коштів, то відповідно зарахування 3 700 грн. 00 коп., не вважав помилковим. У подальшому ж, 10.01.2024 року на цей рахунок, від невідомої особи надійшли кошти у сумі 1 грн. 00 коп. від невідомої відповідачу особи - [PERSON] , якою у доданому коментарі до платежу вказано: «Доброго дня, чи не бажаєте повернути мені кошти в досудовому порядку? Чи будете очікувати судову повістку?». З врахуванням ситуації, а також поширених випадків шахрайських дій з картковими рахунками, про що неодноразово повідомляли засоби масової інформації, відповідач, проігнорував зазначене повідомлення. У подальшому, 03.06.2024 року відповідач звернувся у Залізничний районний суду м. Львова із заявою про ознайомлення з матеріалами справи, оскільки через додаток «Дія» отримав ухвалу суду про відкриття провадження у справі. Після ознайомлення з матеріалами справи, відповідач звернувся у відділення ПАТ «Універсал Банк» для з`ясування обставин справи. У банку повідомили про помилково перераховані кошти на рахунок відповідача. Після цього, відповідач подав до банку відповідну заяву з проханням списати з його рахунку кошти в сумі 3 700 грн. 00 коп., оскільки самостійно таке перерахування здійснити не міг, у зв`язку з відсутністю доступу до даних особи, яка здійснила переказ. 07.06.2024 року кошти в сумі 3 700 грн. 00 коп. були списані банком. Окремо відповідач вказує на те, що після отримання позивачем у справі рішення Оболонського районного суду м. Києва від 16.02.2024 року, останній міг звернутися до відповідача з вимогою про повернення коштів (оскільки стали відомі персональні дані відповідача), однак позивач цього не зробив, жодних звернень відповідач не отримував. Враховуючи вказане, відповідач вважає позовну заяву безпідставною у цілому (а.с. 36-40). Щодо відповіді на відзив. 28.06.2024 року (вх. № 15406) від [PERSON] до суду надійшла письмова відповідь на відзив з додатками (документ сформований у системі «Електронний суд» 27.06.2024 року). Із змісту якої, у тому числі вбачається, що 07.06.2024 року відповідач повернув позивачу суму основного боргу, а саме 3 700 грн. 00 коп. Водночас, відповідач повинен повернути крім основної суми боргу також інфляційні витрати, три проценти річних та судові витрати, які позивач поніс у зв`язку з вирішенням даного спору. Тому відповідача вважає, що повернення основної суми коштів, помилково зарахованих на рахунок відповідача, не компенсує понесених позивачем витрат у справі. Так, позивач просить суд: - закрити провадження в частині вимог стягнути безпідставно набуті кошти у розмірі 3 700 грн. 00 коп. на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України; - поновити процесуальний строк та долучити до матеріалів справи скріншоти комунікації з банком від 10.01.2024 року; - вирішити питання щодо судових витрат у справі; - стягнути з відповідача на користь позивача інфляційні витрати у розмірі 44 грн. 57 коп. та 3% річних у розмірі 30 грн. 33 коп.; - стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 968 грн. 96 коп., витрати на правову допомогу у розмірі 2 000 грн. 00 коп., інші судові витрати у розмірі 484 грн. 48 коп. Враховуючи наведене, відповідно до ч. 8 ст. 178 та ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні), дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Суд зазначає, що згідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 12 ЦПК України передбачає, зокрема те, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Як передбачено ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Положеннями ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Встановлені судом фактичні обставини справи. Судом встановлено, що позивач, 09.01.2024 року (власник картки № [NUMBER] ) о 13 год. 35 хв. перерахувала на картковий рахунок № [NUMBER] грошові кошти у сумі 3 700 грн. 00 коп., з призначенням платежу - переказ коштів з метою поповнення рахунку АТ «УніверсалБанк», що підтверджується квитанцією # (ID) 193511282035971 від 09.01.2024 року (а.с. 6). Згідно з квитанцією № А14С-Т76А-ХМ89-4Т6К від 10.01.2024 року monobank | Universal Bank, відправник [PERSON] , зі свого рахунку [NUMBER] , перерахувала одержувачу на платіжний інструмент [NUMBER] грошові кошти у сумі 1 грн. 00 коп., дата та час здійснення операції - 10.01.2024 року о 12 год. 36 хв., призначення платежу - переказ особистих коштів, з коментарем відправника: «Доброго дня, чи не бажаєте повернути мені кошти в досудовому порядку? Чи будете очікувати судову повістку?» (а.с. 9). Суд приймає до уваги, що листом-відповіддю наданої АТ «Універсал Банк» № 50638 від 24.01.2024 року стверджується, що відповідно до звернення позивача від 11.01.2024 року про помилково перераховані кошти 03.01.2024 року о 13 год. 35 хв. в сумі 3 700 грн. 00 коп. на рахунок [NUMBER] - банк спробував зв`язатися з клієнтом, який помилково отримав кошти на свій рахунок. Однак клієнт не підтвердив, що це було помилкове зарахування коштів, враховуючи, що банк не отримав згоду клієнта на повернення коштів, а таке є неможливим без згоди клієнта, банк змушений повідомити про відсутність можливості виконання вимоги позивача (а.с. 11). Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 16.02.2024 року у справі № 756/1785/24 ухвалено заяву [PERSON] , заінтересована особа: АТ «Універсал Банк», про розкриття банком інформації, що містить банківську таємницю - задовольнити. Зобов`язано АТ «Універсал Банк» розкрити [PERSON] інформацію, яка містить банківську таємницю, щодо фізичної особи - клієнта АТ «Універсал Банк» з номером рахунку [NUMBER] , на який [PERSON] 09.01.2024 року здійснила грошовий переказ у сумі 3 700 грн. 00 коп., а саме: прізвище, ім`я, по батькові; реєстраційний номер облікової картки платника податку; номер та серія паспорта громадянина України; місце проживання (реєстрації); номер засобу зв`язку (а.с. 7-8). Згідно листа-відповіді наданої АТ «Універсал Банк» № БТ/1774 від 05.03.2024 року вбачається, що платіжну картку № [NUMBER] була емітована на ім`я [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ) (а.с. 5). Тобто, позивач перерахувала помилково кошти на картку № [NUMBER] , яка належить [PERSON] . Окремо суд приймає до уваги надані відповідачем копії: -руху коштів по картці від 08.06.2024 року ( [PERSON] ) за період з 09.01.2024 року по 07.06.2024 року (з якого вбачається, що 09.01.2024 року о 13 год. 38 хв. відбулося поповнення готівкою через термінал «City24» у сумі 3 700 грн. 00 коп., а 07.06.2024 року о 12 год. 54 хв. відбулася відміна операції від 09.01.2024 року 13 год. 38 хв., за заявкою: 5765793 у сумі 3 700 грн. 00 коп.); -знімку екрана телефону (додатку monobank), згідно якого стверджується, що відбулося поповнення картки (09.01.2024 року о 13 год. 38 хв.) через систему «City24» на суму 3 700 грн. 00 коп.; -знімку екрана телефону (додатку monobank), згідно якого стверджується, що від [PERSON] надійшли кошти в сумі 1 грн. 00 коп. (10.01.2024 року о 12 год. 36 хв.) з коментарем до платежу: «Доброго дня, чи не бажаєте повернути мені кошти в досудовому порядку? Чи будете очікувати судову повістку?»; -знімку екрана телефону (додатку monobank), згідного якого стверджується, що відбулася відміна операції від 09.01.2024 року 13 год. 38 хв. ID транзакції 11635480949 RRN 003418717121, заявка: 5765793 на суму 3 700 грн. 00 коп.; -довідки про наявність рахунку від 28.06.2024 року (із зазначенням номерів рахунків, здійснених перевипусках карт, типів рахунків та статусів карт); -руху коштів по картці від 27.06.2024 року ( [PERSON] ) за період з 09.01.2024 року по 09.01.2024 року (з якого вбачається, що 09.01.2024 року о 13 год. 38 хв. відбулося поповнення готівкою через термінал «City24» у сумі 3 700 грн. 00 коп. (RRN 003418717121, MCC 4829). Застосоване судом законодавство та мотиви прийняття рішення. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України). Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. При цьому, суд враховує, позицію викладену у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справі № 756/3115/17 (провадження № 61-18653св20) від 16.06.2021 року, згідно якої реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. У ч. 3 ст. 1212 ЦК України передбачено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Так, суд приймає до уваги, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) зазначено про те, що «кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 року у справі № 643/21744/19 (провадження № 14-175цс21) вказано, що «відносини щодо повернення безпідставно збережених грошових коштів є кондикційними, в яких вина не має значення, важливим є лише факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Тобто зобов`язання з повернення безпідставно набутого або збереженого майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна. Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдносин i їх юридичному змісту. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Аналогічні правові висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постановах від 13.12.2019 року у справі № 320/5877/17, від 23.05.2018 року у справі № 629/4628/16-ц, від 20.11.2018 року у справі № 922/3412/17». Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого ст. 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якої це відбулося. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, якщо така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі. Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 30.08.2018 року у справі № 334/2517/16-ц (провадження № 61-29056св18) та від 13.01.2021 року у справі № 539/3403/17 (провадження № 61-15499св19). Отже кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У главах 82 і 83 ЦК України визначено, що для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Водночас для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути лише майно, яке безпідставно набув (зберіг), або вартість цього майна. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Вказані висновки викладено у постанові Верховного Суду від 28.11.2022 року у справі № 127/13491/21-ц. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі № 922/3412/17 та від 13.02.2019 року у справі № 320/5877/17 сформульовано висновок про те, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України. Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. У постанові від 12.10.2021 року у справі № 910/17324/19 Велика Палата Верховного Суду вказала, що сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави, у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі від початку правовідношення, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Положення ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах. Отримане однією із сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого отримання. Поняття та загальний порядок виконання платіжних операцій в Україні, перелік платіжних послуг та порядок їх надання, категорії надавачів платіжних послуг та умови авторизації їх діяльності, загальні засади функціонування платіжних систем в Україні врегульовані Законом України «Про платіжні послуги». Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 1 Законом України «Про платіжні послуги» дистанційна платіжна операція - платіжна операція, що здійснюється із застосуванням засобів дистанційної комунікації. Ініціатор - особа, яка на законних підставах ініціює платіжну операцію шляхом формування та/або подання відповідної платіжної інструкції, у тому числі із застосуванням платіжного інструменту. До ініціаторів належать платник, отримувач, стягувач, обтяжувач (п. 21 ч. 1 ст. 1 Законом України «Про платіжні послуги»). Отримувач - особа, на рахунок якої зараховується сума платіжної операції або яка отримує суму платіжної операції в готівковій формі (п. 52 ч. 1 ст. 1 Законом України «Про платіжні послуги»). Пунктами 42, 43 ч. 1 ст. 1 Законом України «Про платіжні послуги» визначено, що неналежна платіжна операція - платіжна операція, внаслідок якої з вини особи, яка не є ініціатором або надавачем платіжних послуг, здійснюється списання коштів з рахунку неналежного платника та/або зарахування коштів на рахунок неналежного отримувача чи видача йому коштів у готівковій формі. Неналежний отримувач - особа, на рахунок якої без законних підстав зарахована сума платіжної операції або яка отримала суму платіжної операції в готівковій формі. Щодо закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Так, суд вважає необхідним окремо вказати на правову позицію висловлену у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12.07.2023 року у справі № 755/12807/19 (провадження № 61-3195св21), згідно якої якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають передбачені законом процесуальні можливості припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо. У постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20.09.2021 року у справі № 638/3792/20 (провадження № 61-3438сво21) зазначено, що суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення за умови, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Отже враховуючи те, що на час пред`явлення позову предмет спору існував, а сторони передбачені законом процесуальні можливості припинити подальший розгляд справи не використали, то підстави для закриття провадження у справі з підстав передбачених п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України - відсутні. Щодо розрахунку нарахувань у порядку ст. 625 ЦК України. Суд враховує, що позивач просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача три проценти річних та інфляційні втрати. Так, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Разом з цим суд приймає до уваги правову позицію, викладену у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17.08.2022 року у справі № 757/37126/18 (провадження № 61-406св21), згідно якої загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовних вимог, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру відсотків та пені, наявності доказів, що їх підтверджують). Як вказано у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.06.2022 року у справі № 296/7213/15 (провадження № 61-10125св21), суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Так, враховуючи наведене, суд здійснив перевірку розрахунків наданих позивачем. Зокрема, інфляційне збільшення: 3 700 х 1. 01204706 - 3 700 = 44 грн. 57 коп.; 3% річних: 3 700 х 3% х 100:366:100 = 30 грн. 33 коп. Висновки суду. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені. Суд зазначає, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін, суд не може збирати докази за власною ініціативою. Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною. Викладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду в постанові від 12.01.2021 року у справі № 404/330/19. Так, суд зазначає, що матеріали справи не містять підтверджень (відомостей) про вжиття заходів досудового врегулювання спору. Зокрема відсутній факт звернення позивача до відповідача з письмовою вимогою (претензією) після того, як заяву позивача про розкриття банком інформації, що містить банківську таємницю було задоволено рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 16.02.2024 року у справі № 756/1785/24. Натомість суд приймає до уваги, що позивач звернулася у суд з позовною заявою до відповідача 24.04.2024 року, після чого відповідач ознайомився з матеріалами справи та після з`ясування обставин звернувся в банк (заявка 5765793) з проханням списання (повернення) коштів у сумі 3 700 грн. 00 коп. Так, 07.06.2024 року, за заявкою відповідача банк здійснив відміну операції від 09.01.2024 року з повернення коштів у сумі 3 700 грн. 00 коп. Отже матеріали справи містять докази на підтвердження того, що відповідач здійснив дії з повернення позивачу отриманих без належної на те підстави грошових коштів в сумі 3 700 грн. 00 коп. Відтак з матеріалів справи вбачається (та не заперечується сторонами), що станом на день ухвалення рішення суду кошти у сумі 3 700 грн. 00 коп. відповідачем повернуто у повному обсязі. Таким чином, матеріалами справи підтверджено повернення спірної суми коштів у повному обсязі, а отже наразі у позивача відсутнє порушене, невизнане або оспорюване право чи законний інтерес з боку відповідача. З огляду на наведене, у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про повернення безпідставно набутого майна в частині стягнення безпідставно набутих кошти у розмірі 3 700 грн. 00 коп. слід відмовити. Однак суд вважає необхідним стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] інфляційні витрати у розмірі 44 грн. 57 коп. та три проценти річних у розмірі 30 грн. 33 коп. Враховуючи наведене суд вбачає правові підстави для часткового задоволення позовних вимог. Судові витрати по справі. Згідно з п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Щодо судового збору. За змістом ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Разом з тим, згідно з ч. 9 ст. 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. Суд враховує, що ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0, 8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору. З урахуванням наведеного, на підставі ч. 9 ст. 141 ЦПК України суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача 968 грн. 96 коп. судового збору сплаченого за подання позовної заяви (а.с. 4), оскільки помилково перераховані кошти були сплачені (повернуті) відповідачем лише після відкриття провадження у цій справі. Окрім цього, суд вважає необхідним стягнути 484 грн. 48 коп. (а.с. 10) судового збору сплаченого за подання заяви про розкриття банком інформації, що містить банківську таємницю у межах справи № 756/1785/24. Щодо витрат на правничу допомогу. Згідно положень ч. 1 - 4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 та 6 ст. 137 ЦПК України). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, суд приймає до уваги позицію викладену у додатковій Постанові Великої Палати Верховного Суду № 755/9215/15-ц (провадження 14-382цс19) від 19.02.2020 року загалом, та зокрема щодо обов`язку доведення неспівмірності витрат, який покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Крім цього, щодо принципу змагальності, який знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях ч. 5 та 6 ст. 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) від 27.06.2018 року, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду № 753/15687/15-ц від 14.11.2018 року, № 753/15683/15 від 26.09.2018 року, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду № 910/3929/18 від 18.06.2019 року. Суд враховує, що відповідно до ч. 1, 3 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Як вбачається з матеріалів справи, у прохальній частині позову (та у відповіді на відзив) міститься вимога про стягнення з відповідача 2 000 грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу (а.с. 3, 51-52). Так, на підтвердження надання правничої допомоги у визначеному розмірі, до матеріалів справи долучено: - копію договору про надання правової допомоги № 19/04/24 від 19.04.2024 року, укладеного між [PERSON] та АО «Статус-кво» (а.с. 12-13); - копію додатку № 1 до договору про надання правничої допомоги (із змісту якого вбачається, що вартість послуг за надання професійної правничої допомоги є фіксованою та складає 2 000 грн. 00 коп.) (а.с. 14); - копія акту про надання юридичних послуг від 22.04.2024 року (з якого, у тому числі вбачається, що гонорар адвоката становить 2 000 грн. 00 коп.) (а.с 15). Суд приймає до уваги, що як зазначено у постанові Верховного Суду від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19 витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Суд враховує, що втручання у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому у положеннях ст. 627 ЦК України, принципу «pacta sunt servanda» та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у ст. 43 Конституції України (відповідна позиція викладена у постанові Верховного Суду № 910/15191/19 від 01.10.2020 року). Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається ч. 1 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» як «форма винагороди адвоката», але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18. Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 року у справі № 922/1964/21, провадження № 12-14гс22). У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо (постанова Верховного Суду від 12.01.2023 року у справі № 910/8342/21). Суд приймає до уваги те, що відповідач своїм правом на подачу письмових пояснень чи заперечень, а також на звернення з клопотанням про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката не скористався, хоча положеннями п. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності відповідних витрат покладено саме на нього. Метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання сторони утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача. Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (постанова Верховного Суду від 30.01.2023 року № 910/7032/17). Так, Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (п. 21 додаткової Постанови Великої Палати Верховного Суду № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) від 19.02.2020 року. Також Верховний Суд у справах № 905/1795/18 та № 922/2685/19 зазначив, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, усі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial