Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-28 00:00:00

26.02.2024 року позивач звернувся до Обухівського районного суду Київської області із позовною заявою до відповідачки, в якій просить визначити місце проживання неповнолітньої дитини, доньки - [PERSON] , [INFO] з батьком. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що на початку 2014 року він з відповідачкою, почали проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу. [INFO] в них народилася дитина [PERSON] , яка на даний момент проживає разом з ним. Досить тривалий час сторони не знаходять спільну мову та не ведуть спільного господарства. Таким чином, спільне життя не склалося. З Відповідачкою він не може знайти спільну мову, їхні погляди на життя в цілому суттєво різняться. Вже більше п`яти місяців спільне господарство сторони не ведуть. Крім того, фактично з вересня 2023 року сторони не проживають однією сім`єю. Наприкінці серпня 2023 року відповідачка повідомила йому про свій намір виїхати до Італії, оскільки там проживає її мама, вона зможе влаштуватися там на роботу і зможе допомагати грошима дитині, а також, за її словами, вона боїться постійних обстрілів російською федерацією, побоюється за своє життя та здоров`я. Стосовно визначення місця проживання спільної дитини, відповідачка не проти, щоб дитина залишилася проживати з ним, відповідачка вважає, що перебування дитини разом з нею в Італії унеможливить її працевлаштування там. Оскільки відповідачка не проти того, щоб спільна дитина проживала з ним, крім того, вона не має ні наміру, ні бажання забирати дитину з собою до Італії, сторони досягли згоди, стосовно проживання дитини з батьком, у зв`язку з чим він вимушений звернутися до суду з даним позовом. 29.02.2024 року винесено ухвалу, якою прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено по справі підготовче судове засідання, залучено до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Міністерство оборони України. 11.04.2024 року винесено ухвалу, якою задоволено клопотання представника третьої особи [PERSON] ( [INFO] ) про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів (vkz.court.gov.ua). 19.04.2024 року винесено ухвалу, якою закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 25.04.2024 року винесено ухвалу, якою задоволено клопотання представника третьої особи [PERSON] ( [INFO] ) про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів (vkz.court.gov.ua). 20.06.2024 року винесено ухвалу, якою задоволено клопотання представника третьої особи [PERSON] ( [INFO] ) про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів (vkz.court.gov.ua). 25.07.2024 року винесено ухвалу, якою задоволено клопотання представника третьої особи [PERSON] ( [INFO] ) про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів (vkz.court.gov.ua). Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові. Пояснив, що дитини на даний час сторони спільно не проживають у зв`язку з чим між ними вник спір щодо місця проживання спільної дитини, раніше відповідачка не заперечувала щодо проживання їхньої дочки з позивачем, але потім намагалася вивезти дочку за кордон та має намір звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів. Так у зв`язку з тим, що між сторонами виник спір щодо місця проживання дитини, позивач вимушений був звернутися до суду з даним позовом. Представниця третьої особи виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області - [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що виконавчим комітетом було призначено комісію щодо визначення місця проживання дитини сторін, на ній був присутній позивач, відповідачка не була присутня. Комісією було відмовлено у задоволенні звернення позивача щодо визначення місці проживання дитини, оскільки між сторонами відсутній спір щодо визначення місця проживання дитини, батьки домовились щодо місця проживання дитини, тому вони не проти місця проживання дитини, про яке домовились батьки. У зв`язку з чим обстеження умов проживання комісією не проводилось. Представник третьої особи Міністерства оборони України - Пристай Т.О. в судовому засіданні пояснив, що враховуючи обставини справи, вбачається, що спір між сторонами щодо місця проживання дитини відсутній, а позивач звернувся до суду з даним позовом, задля уникнення від мобілізації. Відповідачка в судове засідання не з`явилась, про причини неявки суду не повідомила, хоч про день, час та місце слухання справи повідомлялася судом належним чином. Заяв, клопотань чи заперечень суду не подала. Вислухавши представника позивача, представників третьої особи, перевіривши та дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони проживали спільно без реєстрації шлюбу. Сторони мають спільну неповнолітню дитину - доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Обухівського міськрайонного управління юстиції у Київській області, 19.11.2014 року серії [NUMBER] . Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства"). Згідно зі статтею 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про Ті здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави- учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин другої-третьої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно з ст. 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27.09.1991 року, визначено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 161 СК України, під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Стаття 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Згідно з вимогами ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно ч. 3 ст. 151 СК України батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Згідно зі ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Згідно ч. 2 ст. 157 СК України той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Відповідно до ч. 3 ст. 157 СК України той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо спілкуватись з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Згідно ч. 2 ст. 159 СК України суд визначає способи участі одного із батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, з врахуванням віку, стану здоров`я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною в присутності іншої особи. Згідно принципу 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України від 18.03.2004 № 1618- IV завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У позовній заяві позивач зазначає, що на початку 2014 року він з відповідачкою, почали проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу. [INFO] в них народилася дитина [PERSON] , яка на даний момент проживає разом з ним. Досить тривалий час сторони не знаходять спільну мову та не ведуть спільного господарства. Таким чином, спільне життя не склалося. З Відповідачкою він не може знайти спільну мову, їхні погляди на життя в цілому суттєво різняться. Вже більше п`яти місяців спільне господарство сторони не ведуть. Крім того, фактично з вересня 2023 року сторони не проживають однією сім`єю. Наприкінці серпня 2023 року відповідачка повідомила йому про свій намір виїхати до Італії, оскільки там проживає її мама, вона зможе влаштуватися там на роботу і зможе допомагати грошима дитині, а також, за її словами, вона боїться постійних обстрілів російською федерацією, побоюється за своє життя та здоров`я. Стосовно визначення місця проживання спільної дитини, відповідачка не проти, щоб дитина залишилася проживати з ним, відповідачка вважає, що перебування дитини разом з нею в Італії унеможливить її працевлаштування там. Оскільки відповідачка не проти того, щоб спільна дитина проживала з ним, крім того, вона не має ні наміру, ні бажання забирати дитину з собою до Італії, сторони досягли згоди, стосовно проживання дитини з батьком, у зв`язку з чим він вимушений звернутися до суду з даним позовом. Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 2 ст. 2 ЦПК України суд та учасники процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями у цивільному процесі. Згідно з п. 11 ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією з основним засад (принципів) цивільного судочинства є неприпустимість зловживання процесуальними правами. Відповідно до п.п. 2, 4, 5 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні. Згідно ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи,поданим відповідно од цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторонам повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Під час судового розгляду не встановлено, що між Позивачем та Відповідачкою існує який-небудь спір та/або неузгодженості щодо того, з ким проживатиме їхня неповнолітня дитина. Також слід зазначити, що Відповідачка не позбавлена батьківських прав і у неї існують визначені законодавством зобов`язання щодо виконання батьківських обов`язків. Той факт, що дитина проживає з Позивачем і останній забезпечує усі її потреби, не позбавляє Відповідачку можливості піклуватися про неї та не звільняє від виконання батьківських обов`язків. Крім того під час судового розгляду суду представницею третьої особи виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області подано лист, зі змісту якого вбачається, що питання про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , розглядалося на засіданні комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Обухівської міської ради 27 березня 2024 року. На засідання даної комісії з`явився [PERSON] та пояснив, що [PERSON] мати малолітньої [PERSON] планує виїхати до країни Італія, де буде проживати та працювати. Зі слів [PERSON] , мати [PERSON] , не проти того, щоб дитина залишилась проживати з батьком. [PERSON] на засідання комісії не з`явилась, пояснивши це зайнятістю на роботі. Відповідно до частини 1 статті 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Серед документів, що містяться у справі відсутнє підтвердження спору між батьками щодо визначення місця проживання малолітньої дитини з одним з батьків. Крім того, у позовній заяві [PERSON] зазначено, що [PERSON] не проти того, щоб їх спільна дитина проживала з батьком - [PERSON] , а також відомо, що сторони досягли згоди стосовно місця проживання їх спільної дитини. Також відсутність відзиву на позовну заяву говорить про відсутність спору матері та батька щодо визначення місця проживання малолітньої дочки разом з батьком, а тому комісія дійшла висновку про відмову [PERSON] у задоволенні звернення щодо визначення місця проживання малолітньої дочки разом з батьком у зв`язку з відсутністю спору між батьками, та надання відповідного висновку. Враховуючи викладене, суд вважає, що під час розгляду справи позивачем, не надано належних і допустимих доказів наявності спору між сторонами, щодо визначення місця проживання дитини, а тому оцінивши всі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. За таких обставин в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed