Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-12 00:00:00

Позиція сторін у справі У серпні 2023 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до АТ «Українська залізниця» про стягнення 3% річних та інфляційних втрат. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що середня заробітна плата за час вимушеного прогулу є заробітною платою, а тому за затримку її виплати повинна бути здійснена компенсація. Відповідач повинен компенсувати втрату (знецінення) заробітної плати (середнього заробітку час затримки розрахунку при звільненні), на користь позивача у вигляді інфляційних втрат та 3% річних (розрахунок доданий до позовної заяви). Представник відповідача подала відзив на позов, в якому зазначила, що правовідносини, які виникли між сторонами є трудовими, не регулюються цивільно-правовим договором, внаслідок якого може настати відповідальність щодо виплати інфляційних втрат і 3% річних, а тому підстави нарахування позивачу інфляційних втрат та 3% річних відсутні. Сторона позивача подала відповідь на відзив, в якій зазначено, що за актуальними висновками Верховного Суду визначено правомірність та порядок нарахування компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати (інфляційні втрати Представник відповідача подала заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначила, що норми ст. 625 ЦК України до трудових правовідносин не застосовуються, трудове законодавство передбачає інший вид відповідальності для роботодавця за порушення строку виплати всіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору, а саме стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила відмовити у його задоволенні. Процесуальні дії Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 30 серпня 2023 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Фактичні обставини справи Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Згідно з наказом АТ «Укрзалізниця» від 03 листопада 2016 року № 2055/ос [PERSON] з 7 листопада 2016 року прийнято на роботу на посаду начальника юридичного департаменту. Відповідно до наказу від 08 лютого 2017 року № 186/ос [PERSON] з 08 лютого 2017 року переведено на посаду директора юридичного департаменту на визначений строк до 07 лютого 2018 року на умовах укладення трудового договору, підстава: заява працівника, рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 31 січня 2017 року, протокол від 08 лютого 2017 року № Ц-57/7. Згідно з наказом АТ «Укрзалізниця» від 02 жовтня 2017 року № 2483/ос 02 жовтня 2017 року [PERSON] звільнено із займаної посади за власним бажанням за статтею 38 КЗпП України. Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 06 травня 2021 року у справі № 757/37241/20-ц в позові [PERSON] до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заробітної плати (премій) та середнього заробітку за час затримки розрахунку відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 09 вересня 2021 року рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 травня 2021 року скасовано, ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з АТ «Укрзалізниця» на користь [PERSON] заборгованість із заробітної плати (премії) у розмірі 279 976,00 грн. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Постановою Верховного Суду від 25 січня 2023 року рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 травня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 вересня 2021 року в частині відмови у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення. Позов [PERSON] до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволено частково. Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь [PERSON] середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 100 000 (сто тисяч) грн 00 коп. В іншій частині постанову Київського апеляційного суду від 09 вересня 2021 року залишено без змін. Позиція суду та оцінка аргументів сторін У статті 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948, закріплено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Конституцією України (ч. 3 ст. 43) встановлено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. У ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу (частина перша статті 1); в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством (ст. 33). Індексація заробітної плати у встановленому законодавством порядку передбачена також ч. 5 ст. 95 КЗпП України. Законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін (п. З ч. 1 ст. 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії»). Конституційний Суд України, у Рішенні від 15.10.2013 № 9-рп/2013, дійшов висновку, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги (пункт 2.2). працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Це право працівника відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим конституційного принципу верховенства права та не порушує балансу прав і законних інтересів працівників і роботодавців (пункт 2.3). Таким чином, індексація заробітної плати є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. Проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб - роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 755/12623/19 зазначено, що середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з роботодавця при поновленні працівника на роботі, за своєю правовою природою є різновидом заробітної плати та при пред`явлені позовів про його стягнення не застосовується позовна давність. На думку Великої Палати Верховного Суду, середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Враховуючи наведене, суд погоджується із доводами позивача про те, що середня заробітна плата за час вимушеного прогулу є заробітною платою, а тому за затримку її виплати повинна бути здійснена компенсація. За змістом ч. 3 ст. 11 та ч. 1 ст. 13 ЦК України вбачається, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Законодавець у ч. 1 ст. 509 ЦК України визначив зобов`язання як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, зокрема, сплатити гроші, або утриматися від певної дії. а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно із ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Цивільне зобов`язання передбачає наявність обов`язку боржника відносно кредитора, якому кореспондується право кредитора вимагати у боржника виконання відповідного обов`язку, і таке зобов`язання в силу ч. 2 та 3 ст. 11 ЦК України може виникати на підставі договорів та інших правочинів. завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інших юридичних фактів, безпосередньо з актів цивільного законодавства тощо. Частиною 2 ст. 4 ЦК України передбачено, що основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. У силу положення ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною 2 ст. 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання, то суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позову.

Outcome: approved