Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-07 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшла заява [PERSON] , заінтересована особа: Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України. Заява мотивована тим, що мати заявника - [PERSON] , [INFO] померла в м. Макіївка, Донецької області, що підтверджується копією Лікарського свідоцтва про смерть №132 від 18.06.2024 року, копією свідоцтва про смерть № [NUMBER] від 18.06.2024 року та копією договору щодо організації та проведення поховання №101362 від 18.06.2024 року. У зв`язку з оформленням спадщини, зокрема, відкриття спадкової справи, заявник звернувся до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) з заявою про державну реєстрацію смерті матері. Листом №1757-28.28-24 від 16.07.2024 йому було відмовлено в задоволені заяви, та рекомендовано надати лікарське свідоцтво про смерть (форма №106/0), або фельдшерську довідку про смерть (форма №106-1/о), форма яких затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 №545. Отримати свідоцтво про смерть у відділі державної реєстрації актів цивільного стану неможливо, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, на якій неможливо отримати медичний документ, що може бути прийнято відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». З огляду на зазначене заявник не має можливості отримати лікарське свідоцтво про смерть або фельдшерську довідку про смерть, форми яких затверджені Міністерством охорони здоров`я України, позбавлений можливості отримати свідоцтво про смерть на території України. Таким чином, документи, що підтверджують факт смерті матері заявника на тимчасово окупованій території України, видані органами окупаційної влади, підтверджують факт її смерті, однак, за формою та змістом не відповідають вимогам українського законодавства, а тому не можуть бути підставою для проведення реєстрації смерті [PERSON] в органах РАЦС Міністерства юстиції України. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян. Вищевикладене й стало підставою звернення до суду із даною заявою. Заявник [PERSON] подав до суду заяву згідно якої просив розгляд справи проводити у її відсутність, заявлені вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник заінтересованої особи у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся завчасно та належним. Про причини неявки суду не повідомлено. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Судом встановлено, що згідно із свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , [PERSON] народився [INFO] . Батьками записані: [PERSON] та [PERSON] . Заявник [PERSON] зареєстрований на тимчасово окупованій території за адресою: [ADDRESS] , проте є внутрішньо переміщеною особою з місцем перебування в м. Вінниці, що підтверджується довідкою від 20.06.2022 №509-5001768698. [PERSON] народилась [INFO] , та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта серії [NUMBER] , виданого 12.06.1997. Відповідно до медичної довідки про смерть № 132 від 18.06.2024, виданої «Центром первинной медико-санитарной помощи №3 г. Макеевки», [PERSON] померла [INFO] в м. Макіївка. Крім того, згідно свідоцтва про смерть серії ДНР « [NUMBER] » від 18.06.2024, виданого «Городской отдел ЗАГС Макеевского городского управления юстиции министерства юстиции донецкой народной республики» [PERSON] померла [INFO] . В матеріалах справи також міститься договір-замовлення №101962 на організацію і проведення захоронення [PERSON] від 18.06.2024. Листом №1757-28.28-24 від 16.07.2024 Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відмовив в задоволенні заяви, поданої для державної реєстрації смерті [PERSON] , оскільки документи надані заявником для підтвердження факту смерті, видані на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Відповідно до положень Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року №1207-VII (з наступними змінами та доповненнями) будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий цими органами та/або особами є недійсним і не створює правових наслідків. Отже, вказані вище докази не створюють правових наслідків. Разом з тим, оцінюючи надані заявником докази, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Практикою Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці, зокрема в рішеннях ЄСПЛ «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). Зокрема ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючи хde facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. На підставі вищевикладеного, враховуючи сукупність наданих доказів, суд вважає факт смерті [PERSON] , [INFO] встановленим.

Outcome: approved