Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-22 00:00:00

ТОВ «ВВС-ФАКТОРИНГ» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 8440505 від 12 березня 2021 року в розмірі 33496 грн., а також просило стягнути на його користь з відповідача збитки завдані інфляцією у розмірі 2564 грн. 10 коп., три відсотки річних у розмірі 467 грн. 27 коп. та понесені судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 12 березня 2021 року між ТОВ «ФК «АРАГОН» (первісний кредитор) та [PERSON] укладено кредитний договір № 8440505 у формі електронного документу з використанням електронного підпису. Правила надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту ТОВ «ФК «АРАГОН», визначають умови та порядок укладання договорів з клієнтами, порядок їх зберігання, а також зберігання інших документів, пов`язаних з наданням цього виду фінансових послуг, та систему захисту інформації, іншу інформацію, необхідну для укладання та належного виконання умов Електронного договору, а також регулюють відносини, що виникають між Товариством та Позичальником (Правила надання кредиту знаходяться в публічному доступі на сайті Товариства: credit-pro.com.ua/). Відповідач добровільно за допомогою мережі інтернет перейшла на офіційний сайт Товариства: credit-pro.com.ua/ обрала для себе у вбудованому калькуляторі бажану суму грошових коштів та бажаний строк кредитування, зазначила свої персональні дані в тому числі і банківську картку, на яку в подальшому отримала грошові кошти у сумі 2000,00 грн., пройшла декілька етапів підтвердження наміру вступити в договірні відносини з Товариством та уклала кредитний договір без зовнішнього впливу та примусу. Волевиявлення відповідача було вільним і відповідало його внутрішній волі, відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України. Договір був вчинений в електронній формі, яка відповідно до ст. 207 Цивільного кодексу України та Закону України «Про електронну комерцію» прирівнюється до письмової форми. Позивач посилається на те, що кредитний договір № 8440505 від 12 березня 2021 року був підписаний [PERSON] за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, одноразовий персональний ідентифікатор [NUMBER] було направлено позичальнику 12 березня 2021 року на номер мобільного телефону вказаний нею в заявці на отримання грошових коштів - [NUMBER] та введено позичальником у відповідне поле на сайті товариства 12 березня 2021 року о 08-00 годині, що є підписанням договору електронним підписом одноразовим ідентифікатором, відразу після вчинених дій, товариством було перераховано грошові кошти в сумі 2000,00 грн. на банківську карту, що належить відповідачу, що, на переконання позивача, є доказом того, що відповідач прийняла пропозицію ТОВ «ФК «АРАГОН». Відповідно до умов кредитного договору ТОВ «ФК «АРАГОН» надав відповідачу у тимчасове платне користування грошові кошти в сумі 2000,00 грн. строком на 30 днів зі сплатою 1,7 % від суми кредиту за кожний день користування кредитом, починаючи з першого дня надання суми кредиту позичальнику та до закінчення строку, на який видавався кредит. Таким чином, позивач вказує, що первісний кредитор свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому кредитним договором. В свою чергу позичальник зобов`язалася вчасно сплачувати проценти за користування кредитом, повернути суму кредиту у строки, встановлені договором та виконати інші зобов`язання згідно договору. 05 серпня 2021 року між ТОВ «ФК «АРАГОН» та ТОВ «ВВС-ФАКТОРИНГ» було укладено договір про надання фінансових послуг факторингу №05/08.2021, відповідно до умов якого до позивача перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 8440505 від 12 березня 2021 року. Відповідно до реєстру боржників права вимоги до яких відступаються, сума та підстава заборгованості, який є невід`ємним додатком № 1 до договору про надання фінансових послуг факторингу №05/08.2021 від 05 серпня 2021 року до позивача перейшло право вимоги за зобов`язаннями відповідача за кредитним договором № 8440505 від 12 березня 2021 року в сумі 7520 грн., з яких: 2000 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу, 1020 грн. - сума простроченої заборгованості, 4500 грн. - сума простроченої заборгованості по підвищеним відсоткам. Станом на день звернення із даним позовом до суду заборгованість за кредитним договором № 8440505 від 12 березня 2021 року не погашена. Позивач вказує, що згідно розрахунку, загальна сума заборгованості відповідача станом на 08 вересня 2023 року за кредитним договором № 8440505 від 12 березня 2021 року, становить 33496 грн., яка складається з наступного: 7520 грн. - розмір заборгованості на дату відступлення права вимоги; 25976 грн. - сума нарахованих відсотків станом на 08 вересня 2023 року. Позивач також просить стягнути з відповідача на свою користь: збитки завдані інфляцією за період із 05 серпня 2021 року по 08 вересня 2023 року у розмірі 2564 грн. та три проценти річних у розмірі 467 грн. 27 коп. за вказаний період та судові витрати по справі, а саме судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 2147 грн та витрати за надання правничої допомоги в розмірі 3000 грн. Посилаючись на вказані обставини та те, що на даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов`язань і заборгованість за вищевказаним кредитним договором не погашає, що є порушенням законних прав ТОВ «ВВС-ФАКТОРИНГ», який набув права вимоги за ним, позивач звернувся до суду із вказаним позовом та просить стягнути з відповідача заборгованість в примусовому порядку. Заочним рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 26 лютого 2024 року позов ТОВ «ВВС-ФАКТОРИНГ» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ «ВВС-Факторинг» заборгованість за договором № 8440505 від 12 березня 2021 року у розмірі 33496 грн., з яких: - 7520 грн. - розмір заборгованості на дату відступлення права вимоги; - 25976 грн. - сума нарахованих відсотків на поточну дату. Вирішено питання про розподіл судових витрат, а саме стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ «ВВС-Факторинг» 3000 грн. витрат на правничу допомогу та 2147,20 грн. судового збору. Додатковим рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 25 березня 2024 року заяву представника позивача - адвоката Юхименка Ю.Ю. про ухвалення додаткового рішення - задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ «ВВС-Факторинг» збитки завдані інфляцією за договором № 8440505 від 12 березня 2021 року у розмірі 2564 грн. 10 коп. та три відсотки річних у розмірі 467 грн. 27 коп., а всього - 3031 грн. 37 коп. Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 23 квітня 2024 року скасовано заочне рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 26 лютого 2024 року, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено судове засідання на 22 травня 2024 року. Відповідачу визначено строк для надіслання до суду відзиву на позовну заяву, позивачу - для надання відповіді на відзив. Правом на подачу відзиву у визначений судом строк відповідач не скористалася. У судове засідання 22 травня 2024 року представник позивача не з`явився, про причини неявки не повідомив, у позовній заяві останній просив розглядати справу у його відсутності. В судовому засіданні 22 травня 2024 року відповідач [PERSON] та її представник адвокат Петренко О.В. проти задоволення позову заперечували, останній пояснив, що відповідач не визнає наявність кредитних правовідносин за кредитним договором № 8440505 від 12 березня 2021 року. Стверджує, що жодного кредитного договору із ТОВ «ФК «АРАГОН», правонаступником всіх прав та обов`язків якого, на підставі договору факторингу №05/08.2021від 05 серпня 2021 року, є ТОВ «ВВС-ФАКТОРИНГ», вона не укладала та кредитних коштів не отримувала і волі на їх отримання остання не виявляла. Вказав також, що мобільний номер телефону, електронна пошта та банківський рахунок, на який нібито були перераховані кошти первісним кредитором, зазначені в спірному договорі відповідачу [PERSON] не належать. Зауважив, що позивачем взагалі не надано доказів на підтвердження факту укладення між [PERSON] та ТОВ «ФК «АРАГОН» кредитного договору, а також отримання нею кредитних коштів, зокрема через банківський рахунок, відкритий у АТ «Таскомбанк». Розгляд справи 22 травня 2024 року був відкладений на 23 липня 2024 року у зв`язку з наявністю клопотання представника відповідача - адвоката Петренка О.В. про відкладення розгляду справи та необхідністю підготовки письмових пояснень по суті позову. 02 липня 2024 року через підсистему «Електронний суд» від представника відповідача - адвоката Петренка О.В. до суду надійшли письмові пояснення, в яких останній виклав свої заперечення проти позову, короткий зміст яких зводиться до наступного. На думку представника відповідача, вимоги позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором № 8440505 від 12 березня 2021 року є безпідставними та необґрунтованими, оскільки позивачем не було надано суду жодного первинного документу, який би засвідчив, що відповідачу по справі були перераховані чи видані грошові кошти у розмірі, які зазначені позивачем у позовній заяві. Стороною відповідача стверджується, що [PERSON] жодних коштів від ТОВ «ФК «Арагон» ані 12 березня 2021 року, ані у будь який інший день не отримувала, а відповідно і не зобов`язана нести майнову відповідальність у виді повернення суми кредиту. Представник відповідача також зауважив, що згідно щорічної декларації за 2021 рік, яка була подана [PERSON] на сайті НАЗК як суб`єктом декларування, у розділі 12 нею зазначались банківські установи, в яких у неї відкриті банківські рахунки. Так, згідно змісту декларації станом на 2021 рік на ім`я [PERSON] , були відкриті банківські рахунки у трьох банківських установах, а саме: в АТ КБ «Приватбанк», АТ «Універсал Банк» та АТ «Акцент-Банк». Водночас, згідно із виписок по рахунках, відкритих на ім`я [PERSON] у вказаних банківських установах за період з 01 березня 2021 року по 31 березня 2021 року на рахунки [PERSON] , відкриті в АТ КБ «Приватбанк», АТ «Універсал Банк» та АТ «Акцент-Банк», жодних коштів від ТОВ «ФК «Арагон» не надходило, в тому числі і 12 березня 2021 року. Відтак, вважає, що жодних належних доказів тих обставин, про які заявляє позивач у позовній заяві, а саме, що [PERSON] уклала спірний Договір, отримувала кредитні кошти, а відповідно заборгованість згідно Договору складає понад 30000 грн., матеріали справи не містять. На підставі викладених обставин, представник відповідача вважає, що ТОВ «ВВС-ФАКТОРИНГ» не довело свого процесуального статусу позивача щодо права вимоги за неукладеним Кредитним договором, а відповідно і його майнове право, за захистом якого позивач звернувся до суду, не підлягає захисту у спосіб, що визначений позивачем у прохальній частині позовної заяви. Тому просив відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ «ВВС-ФАКТОРИНГ» в повному обсязі. Сторони в судове засідання не з`явились. Представник позивача 23 липня 2024 року в судове засідання не з`явився, водночас у позовній заяві останній просив розглядати справу у його відсутності, позовні вимоги підтримав, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач та її представник в судове засідання 23 липня 2024 року також не з`явились, однак від відповідача надійшло письмове клопотання про розгляд справи без її участі та без участі її уповноваженого представника. Просила у задоволенні позову відмовити в зв`язку з безпідставністю заявлених позовних вимог. Окрім того, при винесенні рішення просила врахувати позицію сторони відповідача, викладену у заяві про перегляд заочного рішення та у письмових поясненнях її представника від 01 липня 2024 року. У відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Оскільки розгляд справи відбувався за відсутності учасників процесу фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалося. Вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд приходить до наступного. За змістом ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою їх забезпечення. Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Підстави виникнення цивільних прав та обов`язків визначені в статті 11 Цивільного кодексу України, зокрема з договорів та інших правочинів. Статтею 14 цього Кодексу визначено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Судом встановлено, що 05 серпня 2021 року між ТОВ «ФК «АРАГОН» та ТОВ «ВВС-ФАКТОРИНГ» було укладено договір про надання фінансових послуг факторингу № 05/05.2021, відповідно до умов якого до позивача перейшло право грошової вимоги за кредитним договором № 8440505 від 12 березня 2021 року (а.с. 25-26). Відповідно до Реєстру боржників права вимоги до яких відступаються від 05 серпня 2021 року до позивача перейшло право вимоги за зобов`язаннями за кредитним договором № 8440505 від 12 березня 2021 року в сумі в сумі 7520 грн., з яких: 2000 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу, 1020 грн. - сума простроченої заборгованості, 4500 грн. - сума простроченої заборгованості по підвищеним відсоткам (а.с.27-37). Наразі між сторонами існує спір щодо існування у відповідача обов`язків з виконання кредитного договору № 8440505 від 12 березня 2021 року, що за доводами позивача був укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРАГОН» та [PERSON] у формі електронного документу. Досліджуючи доводи позивача в частині заявлених вимог та заперечень наданих стороною відповідача суд виходить з наступного обґрунтування. Так, відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно із пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків. Згідно із частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. За статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно з частиною другою ст. 1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Застосовуючи наведені норми права, Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Відповідно до ч.1 статті 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняться у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ч. 1 ст. 513 ЦК України) Відповідно до вимог ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. З огляду на викладене, в розрізі даного спору за твердженням позивача між сторонами виникли договірні відносини, які регулюються укладеним кредитним договором за яким позивач набув права вимоги на підставі вищевказаного договору факторингу та у зв`язку із неналежним виконанням боржником умов зазначеного договору, у позивача як кредитора за спірними зобов`язаннями, виникло право вимоги стягнути з відповідача заборгованість по кредиту. Водночас, факт укладання договору стороною відповідача заперечується. Відповідач стверджує, що жодного кредитного договору із ТОВ «ФК «АРАГОН», правонаступником всіх прав та обов`язків якого, на підставі договору факторингу №05/08.2021від 05 серпня 2021 року, є ТОВ «ВВС-ФАКТОРИНГ», вона не укладала та кредитних коштів не отримувала і волі на їх отримання остання не виявляла. Вказала також, що мобільний номер телефону, електронна пошта та банківський рахунок, на який нібито були перераховані кошти первісним кредитором, зазначені в спірному договорі відповідачу [PERSON] не належать. Зауважила, що позивачем взагалі не надано доказів на підтвердження факту укладення між нею та ТОВ «ФК «АРАГОН» кредитного договору, а також отримання нею кредитних коштів, зокрема через банківський рахунок, відкритий у АТ «Таскомбанк». Водночас відповідачем надано виписи по усіх рахунках, відкритих на її ім`я станом на день укладення спірного кредитного договору у наступних банківських установах: АТ КБ «Приватбанк», АТ «Універсал Банк» та АТ «Акцент-Банк» за період з 01 березня 2021 року по 31 березня 2021 року. Згідно з вказаними виписками на рахунки [PERSON] , відкриті в АТ КБ «Приватбанк», АТ «Універсал Банк» та АТ «Акцент-Банк», суми коштів у розмірі 2000 грн. від ТОВ «ФК «Арагон» не надходило, в тому числі і 12 березня 2021 року. Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які с обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а сам договір с обов`язковим для виконання сторонами (ст. 628 - 629 ЦК України). Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Так, в обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач посилається на умови кредитного договору від 12 березня 2021 року, що укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРАГОН» та [PERSON] за № 8440505, який має форму електронного документу з використанням електронного підпису. Як вбачається з тексту наданої копії договору, договір № 8440505 про надання коштів у позику в тому числі на умовах фінансового кредиту від 12 березня 2021 року був підписаний відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, при цьому одноразовий персональний ідентифікатор [NUMBER] було направлено відповідачу 12 березня 2021 року на номер мобільного телефону, вказаний нею в заявці на отримання грошових коштів [NUMBER] та введений позичальником у відповідне поле на сайті. Відповідно до умов кредитного договору первісний кредитор надав відповідачу у тимчасове платне користування грошові кошти в сумі 2000,00 грн., строком на 30 днів зі сплатою відсотків від суми кредиту за кожний день користування кредитом, починаючи з першого дня надання суми кредиту позичальнику та до закінчення строку на який видався кредит (а.с.11-13). Згідно довідки щодо ідентифікації Позичальника в системі ТОВ «ФК «АРАГОН», наданої позивачем, особу позичальника ідентифіковано як [PERSON] , адреса проживання: [ADDRESS] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , паспорт [NUMBER] , виданий Смілянським МРВ УМВС України в Черкаській області, 10.12.1996 року , електронна адреса: [INFO] , номер телефону [NUMBER] . Ідентичні данні особи позичальника зазначені і в Анкеті позичальника (а.с.8,15). Відповідачем визнано належність їй паспортних даних, натомість спростовано належність електронної адреси та номеру мобільного телефону, а крім того відомості щодо місця реєстрації позичальника, зазначені в довідці щодо ідентифікації Позичальника та Анкеті позичальника не відповідають дійсності, оскільки з жовтня 2014 року відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , про що міститься штамп в паспорті громадянина України, виданого на ім`я [PERSON] (а.с.69). Жодного доказу на підтвердження відповідачу даних, що зазначені в Анкеті позичальника та у довідці щодо ідентифікації Позичальника в системі ТОВ «ФК «АРАГОН» в частині належності останній електронної пошти та номеру мобільного телефону, на який було надіслано одноразовий ідентифікатор [NUMBER] для підписання електронного договору, позивачем не надано. Окрім того, за змістом інформаційної довідки ТОВ «Платежі Онлайн» від 28 серпня 2023 року, на яку позивач посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог, ТОВ «ФК «АРАГОН» на сайті Торговця: CREDIT-PRO.COM.UA через платіжний сервіс «Platon» проведена успішна транкзація за № 31552-88599-53863, а саме 12.03.2021 року о 08:01:01 год. проведено видачу кредиту за договором 8440505, а саме було перераховано грошові кошти в сумі 2000,00 грн. на банківську карту № [NUMBER] , банк-емітент TASCOM BANK (а.с.14). Водночас, з аналізу цього письмового документа вбачається, що вказана інформаційна довідка не підтверджує як укладення між ТОВ «ФК «Арагон» та [PERSON] кредитного договору 8440505, так і факту отримання саме нею коштів у розмірі 2000 грн. на підставі укладеного договору, оскільки з цієї довідки взагалі не вбачається кому належить картковий рахунок, вказаний у ній, а саме № [NUMBER]. Таким чином, вказана довідка не містить інформації кому перераховувались кошти, а відповідно не може дути доказом існування у відповідача заборгованості перед позивачем у розмірі, який зазначений у позовній заяві. Як вбачається з повідомлення АТ «Таскомбанк» № 5677/56.2.3 від 13 березня 2024 року, наданого відповідачем, відповідальним підрозділом банку було проведено ретельну перевірку, за результатами якої, станом на 11 березня 2024 року жодних рахунків в АТ «Таскомбанк», відкритих на ім`я [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) у Банку не зафіксовано (а.с. 77). Так, стороною відповідача стверджується, що [PERSON] жодних коштів від ТОВ «ФК «Арагон» 12 березня 2021 року, ні у будь який інший день не отримувала, а відтак не зобов`язана нести майнову відповідальність у виді повернення суми кредиту. Згідно наданої відповідачем щорічної декларації за 2021 рік, яка була подана [PERSON] на сайті НАЗК як суб`єктом декларування, у розділі 12 нею зазначались банківські установи, в яких у неї малися відкриті банківські рахунки протягом звітного періоду. З аналізу змісту декларації вбачається, що станом на 2021 рік на ім`я [PERSON] було відкрито рахунки у трьох банківських установах, а саме: в АТ КБ «Приватбанк», АТ «Універсал Банк» та АТ «Акцент-Банк». (а.с.70-74). Як вбачається із наданої відповідачем виписки по її картковому рахунку, відкритому в АТ «Акцент-Банк» за період з 01 березня 2021 року по 31 березня 2021 року на рахунок [PERSON] , відкритий у вказаній банківській установі, жодних коштів від ТОВ «ФК «Арагон» не надходило, в тому числі і 12 березня 2021 року Крім того, згідно виписки із додатку «Приват24» за період з 01 березня 2021 року по 31 березня 2021 року на рахунок [PERSON] , відкритий у АТ КБ «Приватбанк», жодних коштів від ТОВ «ФК «Арагон» не надходило, в тому числі і 12 березня 2021 року. Також із довідки про рух коштів по картковому рахунку, відкритому в АТ «Універсал Банк» на ім`я [PERSON] , за період з 01 березня 2021 року по 31 березня 2021 року на рахунок відповідача, відкритий у цій банківській установі, жодних коштів від ТОВ «ФК «Арагон» не надходило, в тому числі і 12 березня 2021 року. Таким чином, жодного належного доказу на підтвердження належності відповідачу банківської карти № [NUMBER] , на яку були перераховані кредитні кошти, як і підтвердження факту отримання відповідачем [PERSON] грошових коштів за договором кредитування від 12 березня 2021 року, позивачем не надано, а тому суд вважає, що позивачем поза розумним сумнівом не доведені обставини, за яких відповідач повинна нести зобов`язання за кредитним договором № 8440505 від 12 березня 2021 року. Окрім того матеріли справи не містять посилань та доказів на те, що між ТОВ «ФК «Арагон» та ТОВ «Платежі Онлайн» існують правовідносини щодо переказу коштів та доказів того, що ТОВ «ФК «Арагон» уповноважувало ТОВ «Платежі Онлайн» здійснювати переказ коштів відповідачу. Суд звертає увагу, що виникненню у позичальника обов`язку повернути позику має передувати виконання позикодавцем своїх зобов`язань щодо надання такої позики, а за відсутності доказів належного виконання своїх зобов`язань позикодавцем суд не може стверджувати про виникнення у позичальника зобов`язання щодо повернення позики. Суд також критично оцінює в частині допустимості доказу надані позивачем розрахунки заборгованості, долучені до матеріалів справи (а.с.38-40), оскільки вказані розрахунки ТОВ «ВВС-ФАКТОРИНГ» в тому вигляді, якому вони були долучені до позову не можуть підтверджувати існування кредитної заборгованості, оскільки не є касовими документами та документами первинного бухгалтерського обліку відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Жодних банківських виписок матеріали справи не містять. Згідно ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Частинами 3 та 6 ст. 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» встановлено, що: відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів; керівник підприємства зобов`язаний створити необхідні умови для правильного ведення бухгалтерського обліку. Враховуючи п.2.1.1. «Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України», затвердженого постановою Національного банку від 30.12.1998 року №566, підставою для бухгалтерського обліку операцій банку є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення та можуть складатися у паперовій формі та/або у вигляді електронних записів (у формі, яка доступна для читання та виключає можливість внесення будь-яких змін). У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії. Первинні документи, як у паперовій формі, так і у вигляді електронних записів повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання документа; назву підприємства (банку), від імені якого складений документ; місце складання документа; назву отримувача коштів; зміст операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру; суму операції (цифрами та прописом). Сума операції може бути відображена цифрами за відсутності на документі суми прописом, якщо цей документ формується за допомогою програмного забезпечення в автоматизованому режимі або якщо це передбачено нормативно-правовими актами Національного банку України; номери рахунків; назву банку (отримувача та платника коштів); посади та підписи осіб, відповідальних за здійснення операції та правильність її оформлення (підтвердження підпису на документі в електронному вигляді здійснюється за допомогою електронного коду працівника або електронного підпису). Відповідно до п.5.6 «Положення про організацію операційної діяльності в банках України», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, витяги з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Таким чином, наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості не підтверджений належними доказами, оскільки наявність або відсутність указаної позивачем суми заборгованості має бути підтверджена виключно матеріалами первинної бухгалтерської документації. Позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог не надано належних, допустимих і достовірних доказів того, що відповідачу після укладення зазначеного кредитного договору було видано кредит саме в сумі заявлених позовних вимог. Визначення даної суми в кредитному договорі не свідчить про отримання саме в цьому розмірі кредиту відповідачем і виконання кредитодавцем своїх зобов`язань по договору. Позивач обґрунтовує позов також тим, що відповідач була ознайомлена з загальними умовами надання кредитів, разом з тим до позовної заяви не додано доказів на підтвердження таких доводів позивача. Як вбачається з додатків до позовної заяви, то жодних загальних умов надання кредиту відповідач не підписувала. У матеріалах справи міститься посилання на такі загальні умови на веб-ресурсі кредитору. Разом з тим, розпорядником інформації на таких веб-сайтах є безпосередньо первинні кредитори, які мають права адміністратора сайту та можливість у будь-який час, в односторонньому порядку, вносити зміни в такі умови надання кредитів населенню. Саме тому такі не підтверджують, що позичальник ознайомився в момент укладення кредитного договору саме з тими, а не іншими умовами. Вказане узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним в постанові від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17. Відтак, жодних належних доказів тих обставин, про які заявляє позивач у позовній заяві, а саме, що відповідач отримала кредит за договором № 8440505 від 12 березня 2021 року та наявність заборгованості за наданим кредитом, матеріали справи не містять. Надані позивачем документи, що містяться в матеріалах справи, не визнаються відповідачем, а в матеріалах справи відсутні будь-які інші належні та допустимі докази, які підтверджують суму наданих відповідачу кредитних коштів та розмір її заборгованості перед позивачем за вказаним кредитним договором. Тобто, стверджуючи про факт надання відповідачу кредиту шляхом його перерахування за реквізитами платіжної картки, які надані відповідачем первісному кредитору, позивач не надав до суду жодного належного доказу, яким би підтвердив викладені обставини. За таких умов в ході розгляду справи позивачем не було доведено факту видачі відповідачу кредитних коштів у заявленому позивачем розмірі, а також відповідно і користування ними, тому відсутні підстави для їх стягнення. Таким чином, враховуючи викладене, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог, оскільки будь - яких доказів отримання відповідачем грошових коштів позивач не надав, відтак факту укладення між сторонами кредитного договору та наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості позивачем не доведено. У силу положень ч. 4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, Верховний Суд у постанові від 30 січня 2018 року, у справі 161/16891/15-ц з посиланням на ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підтвердив, що суди першої та апеляційної інстанції дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявність у відповідача заборгованості у розмірі, вказаному у розрахунку. Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 31 липня 2019 року у справі №553/1325/14-ц, у якій суд зазначає: «відмовляючи в позові, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивач у порушення вимог частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року не довів належними доказами (первинними документами, оформленими відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність») наявність вказаної у розрахунках заборгованості у відповідача перед банком». Таким чином, за наявними розрахунками позивача без первинних документів неможливо перевірити зазначену позивачем суму заборгованості, як і неможливо перевірити сам факт надання кредитних коштів позичальникові у відповідному розмірі. Правова позиція щодо необхідності дослідження саме первинних документів в справах про стягнення кредитної заборгованості також знаходить відображення у постанові Верховного Суду від 14 червня 2018 року у справі № 364/737/17, де зазначено, що розрахунок заборгованості не є первинним документом, який підтверджує укладення договору на умовах, які вказані банком у позовній заяві. Позивачем не надано доказів на підтвердження розміру наданого відповідачеві кредиту, тому, відповідно, перевірити розмір нарахованих суми боргу, процентів та штрафних санкцій відповідачу не є можливим, отже, суди дійшли правильного висновку, що доводи позивача щодо тіла кредиту, розміру нарахованих сум не підтверджені належними доказами. Згідно ч. 5 ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги. Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ч.1 та ч.2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ч.1 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч.1, 5 та 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем у даному випадку не підтверджено доказами наявність обставин, на які він посилається в обґрунтування позовних вимог, а тому позовні вимоги є необґрунтованими. Інші доводи сторін, які наведені у позові, відзиві на позов, не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність визначених законом підстав для задоволення позову ТОВ «ВВС-ФАКТОРИНГ» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та відмовляє в його задоволенні в повному обсязі. Питання розподілу судових витрат суд вирішує на підставі ст. 141 ЦПК України, відповідно до якої у разі відмови в задоволенні позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на позивача. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed