Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі з 05 квітня 2008 року по 23 жовтня 2020 року, від спільного подружнього життя у них народилась діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу неповнолітній син [PERSON] постійно проживає з ним за адресою: [ADDRESS] , а малолітній син [PERSON] - з матір`ю. Зазначає, що він самостійно займається вихованням та утриманням дитини, а відповідач повністю відмовилась від своїх обов`язків щодо утримання дитини і здійснення інших батьківських обов`язків, не бере жодної участі у вихованні та матеріальному утриманні дитини. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2020 року визначено спосіб участі батька у вихованні сина [PERSON] шляхом встановлення графіку побачень. Посилається на те, що [PERSON] відвідує секцію з боксу, має великі досягнення у цьому виді спорту та постійно приймавє участь у змаганнях, які проходять в Україні і за її межами, у зв`язку з чим постійно виникає питання надання дозволу для виїзду дитини за кордон, але через неприязні стосунки між сторонами виникають проблеми з отриманням такого дозволу. На підставі викладеного просив суд визначити місце проживання [PERSON] разом з ним. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 грудня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. 15 січня 2024 року відповідачем до суду було подано відзив на позовну заяву, в якому вона просила закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмету спору, в обґрунтування зазначивши, що після розірвання шлюбу вони з позивачем вирішили, що їх старший син буде проживати з ним, хоча і буде зареєстрований за її місцем реєстрації та проживання, а молодший син буде проживати з нею, де він і зареєстрований. Вказує, що дійсно, їх син [PERSON] проживає разом з батьком та має з ним гарні стосунки, і спір про місце його проживання взагалі був врегульований у момент розірвання шлюбу у 2020 році. Посилається на те, що місце проживання дитини яка достягла чотирнадцяти років, визначається нею самою, відтак, оскільки їх сину [PERSON] , на час розгляду справи виповнилось 15 років, він має право вільно обирати з ким з батьків йому проживати і вона не має права чинити перешкоди у виборі місця проживання їх сина. Ухвалами Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 квітня 2024 року задоволено клопотання представника позивача [PERSON] про виклик у судове засідання дитини [PERSON] для заслуховування його думки, а також закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та його представник у судовому засіданні просили задовольнити позов з викладених у ньому підстав. Відповідач просила відмовити у задоволенні позовної заяви з підстав відсутності спору між сторонами, зазначивши, що вона жодним чином не перешкоджала в проживанні [PERSON] з батьком, ще під час розлучення сторони дійшли згоди на проживання [PERSON] з батьком, а щодо надання дозволу на виїзд [PERSON] за межі України для спортивних тренувань і змагань дитини на цей час вона заперечує з підстав небезпечності, тому як в країні введено військовий стан, більш того, ні тренер дитини, ні тренер спортивних змагань не надали гарантій безпеки дитини за кордоном. Також зазначила, що після скасування воєнного стану в Україні не заперечує щодо надання відповідного дозволу на відвідування за кордоном тренувань і змагань дитини. Представник відповідача в судовому засіданні просив суд відмовити повному обсязі у задоволенні позовних вимог, а провадження у справі закрити відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 235 ЦПК України. В обґрунтування зазначив, що відповідачем жодного разу не було порушено питання про реєстрацію сина [PERSON] за його місцем реєстрації. Також в судовому засіданні встановлено, що позивач не має власного житла, оскільки будинок [ADDRESS] належить матері позивача. Більш того, у вказаній справі відсутній будь-який спір, оскільки [PERSON] вже виповнилось 15 років і він має право вільно обирати з ким із батьків йому проживати, а сторони у справі не мають права чинити перешкоди у виборі місця проживання їхнього сина. Вказано норма узгоджується з положеннями ч. 2 ст. 29 ЦК України відповідно до якої фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, тобто, маються підстави для закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, а саме у разі відсутності предмета спору. Представник третьої особи [PERSON] надала суду заяву в якій просила розглянути цивільну справу без її участі, та враховуючи, що на цей час дитина [PERSON] досяг чотирнадцятирічного віку, з метою дотримання безумовного права дитини на самостійне визначення місця проживання, надати висновок органу опіки та піклування по суті позовних вимог не має підстав. Заслухавши сторін та вивчивши письмові матеріали справи, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, заслухавши думку дитини, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2020 року у справі №205/5620/20 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстрований 05 квітня 2008 року у Ленінському відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, а вказане рішення набрало чинності 24 листопада 2020 року (а. с. 12). Від подружнього життя сторони мають синів [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується наявними в матеріалах справи свідоцтвами про народження (а. с. 8-9). В матеріалах справи також наявний акт обстеження житлово-побутових умов, складений 17 жовтня 2022 року спеціалістами управління-служби у справах дітей адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради Лебедь Н.М. та [PERSON] на підставі заяви [PERSON] , з метою обстеження житлово-побутових умов батька [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , в якому за результатами обстеження зазначено, що створено належні умови для проживання. Зі слів батька, мати чинить перешкоди у спілкуванні з молодшим сином [PERSON] , не дає бачитись з дитиною, щодо аліментів між батьками досягнуто усної домовленості (а. с. 14). Також у матеріалах справи наявні позитивні характеристики [PERSON] , надані Головою квартального комітету № 35 Новокодацького району від 17 вересня 2022 року та депутатом Дніпропетровської обласної ради VIII скликання [PERSON] (а. с. 15-16). З медичної довідки Серії 12ЯЯТ № 609342 про проходження обов`язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів і сертифікату Серії 12ЯЯС № 536848 про проходження профілактичного наркологічного огляду судом встановлено, що у [PERSON] ознак психічних і наркологічних захворювань не виявлено, які видані 20 червня 2022 року та дійсні до 20 червня 2027 року медична довідка та до 20 червня 2024 року сертифікат (а. с. 21). Судом також встановлено, що [PERSON] станом на 25 грудня 2023 року до кримінальної відповідальності не притягувався, незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває (а.с.30). Як вбачається з характеристики від 20 листопада 2023 року на [PERSON] , [INFO] , учня 9-В класу Дніпровського ліцею № 97 ДМР, він навчається в ліцеї з першого класу, активний спортсмен, регулярно займається боксом. Відвідує спортивну секцію, бере активну участь у спортивних змаганнях різного рівня і має нагороди (а. с. 18). В матеріалах справи також наявна характеристика [PERSON] надана тренером-викладачем КДЮСШ [PERSON] , з якої вбачається, що [PERSON] навчається в закладі з 2017 року, зростає в неповній сім`ї але психологічно захищений, та може розраховувати на моральну підтримку з боку батька, який приймає активну участь в житті сина, та їздить з ним на змагання, морально підтримує його та приділяє йому багато часу. Батько з розумінням відноситься до індивідуальних проблем та особливостям сина, враховує їх, цікавиться його внутрішнім життям, користується у сина авторитетом (а. с. 17). Крім того, наявна характеристика директора МКЗК «ДДШМ №4 ім. Б. Гмирі» №111 від 20 серпня 2021 року, з якої вбачається, що батько приймає активну участь та веде контроль за виконанням учбового процесу (а. с. 20). У відповідності до п. п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Частиною 3 статті 51 Конституції України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно із ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Частиною 2 статті 29 ЦК України встановлено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Статтею 9 Конвенції про права дитини передбачено, що дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в як найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Частиною 1 статті 161 СК України визначено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Таким чином, у разі спору місце проживання малолітньої дитини (фізичної особи у віці до чотирнадцяти років) визначається органом опіки та піклування або судом, проте при вирішенні вказаного питання, що стосується дитини, яка досягла 14 років, то закон не передбачає можливості вирішення такого спору органом опіки та піклування або судом, оскільки в цьому випадку слід керуватися ч.3ст. 160 СК України та положеннями ч.2ст. 29 ЦК України. Судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO] і на час звернення до суду з позовною заявою йому вже виповнилося 14 років та на час прийняття рішення у вказаній справі йому вже 15 років. Отже, в силу вищенаведених норм чинного законодавства [PERSON] може вільно обирати собі місце проживання з кимось із батьків. Тобто, суд не може визначати місце проживання дитини, яка досягла 14 років за позовом одного з батьків неповнолітньої дитини, оскільки таке право вибору місця проживання надано чинним законодавством України самій дитині. Крім того, в матеріалах справи міститься відзив на позовну заяву [PERSON] , в якій вона зазначила, що не заперечує проти проживання дитини з батьком. Також судом встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 серпня 2023 року у справі №205/1219/23 було задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] та зобов`язано [PERSON] : не перешкоджати [PERSON] в спілкуванні з малолітнім сином [PERSON] , [INFO] , визначивши спосіб участі батька [PERSON] у вихованні малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , шляхом встановлення графіку побачень. Також у вказаному рішенні судом встановлено, що неповнолітній син [PERSON] , [INFO] , ще з 17 жовтня 2022 року проживає разом із [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , про що також було зазначено у висновку Органу опіки та піклування адміністрації Новокодацького району ДМР № 3/9-113 від 28 червня 2023 року (а. с. 21-24). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Також в судовому засіданні було заслухано думку неповнолітньої дитини сина [PERSON] , який висловив своє бажання проживати разом з батьком [PERSON] . Приймаючи до уваги викладене, враховуючи положення ч. 2 ст. 29 ЦК України та ч. 3 ст. 160 СК України, суд вважає, що відсутні підстави для визначення судом місця проживання сина сторін, якому виповнилось 14 років. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 25 січня 2018 року у справі №537/5119/15-ц, від 28 січня 2021 року у справі №753/6498/15, від 28 вересня 2022 року у справі № 686/18140/21, у справі №351/611/21 від 17 травня 2023 року. Посилання позивача та його представника у судових засіданнях, що звернення до суду із вищевказаною позовною заявою також слугували постійні відмови відповідача у наданні дозволу на виїзд сина [PERSON] за межі території України для спортивних змагань, є необґрунтованими, тоді як у разі вказаної необхідності позивач не позбавлений права звернутися до суду із позовною заявою про надання дозволу на виїзд дитини без згоди другого із батьків. Отже, з урахуванням того, що на час розгляду справи неповнолітній дитині сторін [PERSON] [INFO] , вже виповнилось 15 років, а визначення місця проживання вирішується нею особисто, та відповідач як мати не заперечує проти проживання сина з батьком, це свідчить про відсутність порушених прав та інтересів позивача, а тому позовні вимоги про визначення місця проживання неповнолітньої дитини з батьком задоволенню не підлягають у зв`язку з відсутністю підстав для задоволення вищевказаної позовної вимоги. За змістом статті 141 ЦПК України судові витрати віднести за рахунок позивача.

Outcome: dismissed