Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-07 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів посилаючись на те, що вона з [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі від якого мають неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Шлюб рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 27.10.2021 року розірвано. Відповідач проживає окремо. Діти наразі проживають з позивачем та знаходяться на її утриманні. [PERSON] вказує, що відповідач є здоровим та працездатним, інших утриманців не має, а тому зможе сплачувати аліменти у розмірі однієї третини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно до досягнення дітьми повноліття. Також на адресу суду від [PERSON] надійшла зустрічна позовна заява, яку в подальшому в ході підготовчого провадженя, змінив предмет позову, та в якій останній прохав стягнути з [PERSON] на свою користь аліменти на утримання дітей, оскільки діти проживають з ним та знаходяться на його утриманні. [PERSON] та її представник адвокат Жарова-Тітарьова Л.М. у судове засідання не з`явилися, надали заяву про розгляд справи без її участі, просили первісний позов [PERSON] задовольнити, а зустрічний позов [PERSON] залишити без задоволення. Вважає, що заявлені [PERSON] позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно з правовою позицією представниці уповноваженого з дотримання прав дитини та сім`ї [PERSON] від 27.02.2020 року, «якщо батьки при розлученні не визначили місце проживання одразу, то тон з батьків з ким дитина залишилась після розлучення, і створює постійне місце проживання дитини, якщо інше не встановить суд». Діти [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] , з дня народження постійно проживали разом з матір`ю [PERSON] , яка повністю утримувала їх і повністю виконувала свої обов`язки по вихованню дітей. [PERSON] , який був записаний батьком дітей, не приймав участі у їх вихованні та утриманні. Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 27 жовтня 2021 року, яке набрало законної сили, було встановлено, що діти постійно проживають з матір`ю [PERSON] і знаходяться на її утриманні. [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання по справі про розірвання шлюбу не прибули і подали заяви про те, що позов [PERSON] визнають у повному обсязі. Тобто [PERSON] та його представник [PERSON] в поданій заяві до суду про визнання позову не заперечували, що малолітні діти мешкають разом з матір`ю та знаходяться на її утриманні. Отже зазначені факти були встановлені судовим рішенням та були визнані [PERSON] і його представником. В період розгляду в суді справи про розірвання шлюбу і після розлучення [PERSON] з [PERSON] , діти залишилися з матір`ю і продовжували проживати разом з нею за адресою [ADDRESS] . [PERSON] в той час перебувала у декретній відпустці по догляду за молодшим сином до досягнення ним 6 років. Після того, як 25 серпня 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів на дітей, відповідач [PERSON] викрав дітей з місця їх постійного проживання, у зв`язку з чим [PERSON] зверталася до органів поліції, до органів опіки та до суду. Рішенням Котелевського районного суду Полтавської області від 23 травня 2023 року по справі № 619/4208/21 за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання неповнолітніх дітей разом з матір`ю, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Солоницівської селищної ради та за позовом [PERSON] до [PERSON] про відібрання неповнолітніх дітей і повернення дітей матері, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Служба у справах дітей Солоницівської селищної ради;за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання неповнолітніх дітей разом з батьком, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору - Служба у справах дітей Солоницівської селищної ради, Служба у справах дітей виконкому Щербанівської сільської ради, було визначено місце проживання неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю - [PERSON] . Зобов`язано [PERSON] передати матері [PERSON] неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . У задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з батьком, - відмовлено. Постановою Полтавського апеляційного суду від 03 квітня 2024 року рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 23 травня 2023 року було залишено без змін. Із змісту статті 51 Конституції України вбачається, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (частина 1 статті 8 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 181 СК України, аліменти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду до стягнення з одного з батьків дитини на користь того з батьків, разом з яким проживає дитина. Судовим рішенням, яке набрало законної сили, визначено місце проживання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] . Тому вважаємо, що у позивачки [PERSON] є право вимоги за законом до [PERSON] по виплаті аліментів на неповнолітніх дітей. Також звертаю увагу суду на порушення відповідачем [PERSON] та його представниками строків подання доказів по справі, що виразилося в наступному. Положення ст. 81 ЦПК України відображають приватно-правові засади змагальності цивільного процесу, відповідно до яких тягар доказування цілком покладається на сторони. У такому контексті зазначений обов`язок із доказування характеризується специфічністю та виникає тоді, коли особа реалізує своє право на судовий захист. При цьому особа наділена правом самостійно обирати коло доказів, на які вона посилається і які подає суду, виходячи із своєї процесуальної заінтересованості та позиції у справі. Поряд із цим, таке право сторони також має свої межі. Тоді, коли особа використовує свої процесуальні права у сфері доказування всупереч їх меті, діє недобросовісно (у тому числі, несвоєчасно розкриває докази, чим перешкоджає іншій стороні повноцінно організувати свій захист), то починає зачіпатися загальний публічно-правовий інтерес в ефективному відправленні правосуддя, що повинно мати наслідком відповідну реакцію суду. Відповідно до ч.ч.2,3.4 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Ухвала про відкриття провадження у справі № 545/4453/22 за позовом [PERSON] про стягнення аліментів з [PERSON] , була винесена Полтавським районним судом Полтавської області 10.10.2022 року. Відповідачу був встановлений 15-денний строк з дня вручення копії ухвали для подання відзиву на позовну заяву та доказів. Представник відповідача Тимошенко ознайомився з матеріалами справи та ухвалою суду 19.10.2022 року і мав право подати докази в строк до 03.11.2022 року. Представник відповідача подав 02.11.2022 року до суду відзив з додаткам та зустрічну позовну заяву від імені [PERSON] з додатками. Будь-яких заяв про неможливість надання інших доказів відповідач та його представник не заявляли. Через півтора роки, а саме 09.04.2024 року вже іншим представником відповідача [PERSON] були подані копії додаткових документів. Зазначені докази відповідач мав можливість надати при поданні відзиву та зустрічного позову для подання до суду, але своїм правом на їх подання не скористувався. Також [PERSON] не подавав до суду заяву про неможливість подання будь-яких доказів по справі або про витребування доказів. Вступ до справи нового представника відповідача, який вирішив створити і надати нові докази до суду з пропуском строку їх подання, не передбачено нормами ЦПК України. Відповідно до ч. 9 ст. 83 ЦПК України, копії доказів, що подаються до суду заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи. Відповідно до ч.6, ч.7 ст. 43 ЦПК України, процесуальні документи в електронній формі мають подаватися учасниками справи до суду з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів). У разі подання до суду документів в електронній формі учасник справи зобов`язаний надати доказ надсилання листом з описом вкладення іншим учасникам справи копій поданих до суду документів. Відповідачем та його представником не надано жодного допустимого доказу на підтвердження надсилання позивачці [PERSON] копій документів, які були зазначені у відзиві в якості додатків, що є очевидним порушенням на належне ознайомлення з вказаними доказами та подання своїх заперечень щодо цих доказів, а відтак загалом права на захист позивачки. Також представником відповідача не виконані зазначені вимоги закону стосовно заяви про зміну предмету позову і не було надано суду доказів надіслання листом з описом вкладення іншим учасникам справи заяви про зміну предмету зустрічного позову (в додатках зазначені лише ордер і свідоцтво адвоката). Таким чином, представником відповідача були порушені порядок подання заяви про зміну предмету або підстав позову, строки надання доказів, а також був порушений порядок надання доказів. Згідно ч.5 ст.49 ЦПК України у разі подання будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 частини другої, частинами третьою, четвертою цієї статті, до суду подаються докази направлення копій такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає в ухвалі. При розгляді справи просить врахувати документи, які були надані в якості доказів позивачем [PERSON] , а також її пояснення від 25.04.2024 року. З огляду на вищев икладене, просить суд задовольнити позовні вимоги [PERSON] У задоволенні зустрічного позову [PERSON] просить відмовити. [PERSON] та його представник адвокат Срібний В.А. у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. На адресу суду надійшли пояснення згідно яких зазначено наступне. 25 квітня 2024 року позивач [PERSON] , а 18 червня 2024 року представник позивача за первісним позовом [PERSON] - адвокат Жарова-Тітарьова Л.М. надали через систему Електронний суд свої пояснення по справі. Ознайомившись із вказаними поясненнями, відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] через свого представника - адвоката Срібного В.А. вважає за необхідне надати свої заперечення на вказані пояснення. Позивачка [PERSON] в своїх поясненнях від 25 квітня 2024 року вказує: «Наші діти, [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] , з дня народження постійно проживали разом зі мною. В період розгляду в суді справи про розірвання шлюбу і після мого розлучення з [PERSON] діти залишилися зі мною і продовжували проживати разом зі мною за адресою [ADDRESS] ... ...Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 27 жовтня 2021 року, яке набрало законної сили, було встановлено, що я в заяві про розірвання шлюбу вказала, що діти проживають зі мною і знаходяться на моєму утриманні. [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання не прибули і подали заяви про те, що мій позов визнають у повному обсязі. Тобто [PERSON] та його представник [PERSON] в поданій заяві до суду про визнання позову не заперечували, що малолітні діти мешкають разом з матір`ю та знаходяться на моєму утриманні. Отже зазначені факти були встановлені судовим рішенням та були визнані [PERSON] і його представником... ...Після того, як відповідач викрав у мене дітей, він в період з 07.10.2021 року по 12.01.2022року перестав приводити старшого сина до школи..». Представник позивача в своїх поясненнях від 18 червня 2024 року так само зазначає, що діти «з дня народження постійно проживали разом з матір`ю [PERSON] , яка повністю утримувала їх і повністю виконувала свої обов`язки по вихованню дітей. [PERSON] , який був записаний батьком дітей, не приймав участі у їх вихованні та утриманні. Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 27 жовтня 2021 року, яке набрало законної сили, було встановлено, що діти постійно проживають з матір`ю [PERSON] і знаходяться на її утриманні. [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання по справі про розірвання шлюбу не прибули і подали заяви про те, що позов [PERSON] визнають у повному обсязі. Тобто [PERSON] та його представник [PERSON] в поданій заяві до суду про визнання позову не заперечували, що малолітні діти мешкають разом з матір`ю та знаходяться на її утриманні. Отже зазначені факти були встановлені судовим рішенням та були визнані [PERSON] і його представником. В період розгляду в суді справи про розірвання шлюбу і після розлучення [PERSON] з [PERSON] , діти залишилися з матір`ю і продовжували проживати разом з нею за адресою [ADDRESS] . [PERSON] в той час перебувала у декретній відпустці по догляду за молодшим сином до досягнення ним 6 років. Після того, як 25 серпня 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів на дітей, відповідач [PERSON] викрав дітей з місця їх постійного проживання, у зв`язку з чим [PERSON] зверталася до органів поліції, до органів опіки та до суду.». Однак, вказані твердження позивачки [PERSON] та її представника голослівні, неправдиві, не відповідають дійсним обставинам справи і спростовуються твердженнями самої позивачки та її представника. Жодними наявними в матеріалах справи доказами не підтверджується, що [PERSON] «не приймав участі у вихованні та утриманні» дітей. Позивачка [PERSON] та її представник стверджують, що «в період розгляду в суді справи про розірвання шлюбу і після розлучення»» подружжя [PERSON] діти «залишилися з матір`ю і продовжували проживати разом з нею». Однак, такі твердження позивачки та її представника також неправдиві та не відповідають дійсності, оскільки шлюб між [PERSON] було розірвано рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 27 жовтня 2021 року, яке набрало законної сили 29 листопада 2021 року, а позивачка та її представник стверджують в своїх поясненнях про ніби то викрадення дітей батьком, яке з їх слів відбулося в період з 25 серпня 2021 року по 07 жовтня 2021 року, тобто, до ухвалення судом рішення про розірвання шлюбу. Отже, під час розгляду Дергачівським районним судом Харківської області справи про розірвання шлюбу [PERSON] спільні діти сторін вже проживали разом з батьком. Враховуючи, що позивачка [PERSON] визнає і стверджує в своїх поясненнях, що станом на 07 жовтня 2021 року неповнолітні діти сторін проживали разом з батьком, так само неправдиві твердження сторони позивача про те, що рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 27 жовтня 2021 року, було встановлено, що діти постійно проживають з матір`ю [PERSON] і знаходяться на її утриманні. Про те, що діти проживають з матір`ю та знаходяться на її утриманні було зазначено лише в позовній заяві самої [PERSON] ( [PERSON] ) про розірвання шлюбу, але вказані обставини не були встановлені рішенням суду про розірвання шлюбу сторін, яке було прийнято 27 жовтня 2021 року Дергачівським районним судом Харківської області (а.с. 4-6). Також неправдиві твердження сторони позивача [PERSON] про те, що [PERSON] визнав ті обставини, що їх спільні діти проживають з матір`ю та перебувають на її утриманні, про що подав заяву до Дергачівського районного суду Харківської області. Такої заяви [PERSON] ніколи не писав, не підписував та до суду не подавав. Такої заяви взагалі не існує, що підтверджується в тому числі тим, що позивачка [PERSON] не надала копії такої заяви до Полтавського районного суду. Насправді, [PERSON] визнав лише позовну вимогу [PERSON] про розірвання їх шлюбу та ніколи не визнавав, що їх спільні діти не момент розгляду справи Дергачівським районним судом проживали з матір`ю і знаходилися на її утриманні, а також ніколи не погоджувався на те, що після розірвання шлюбу діти будуть проживати з матір`ю. Так само голослівні, неправдиві та нічим не підтверджені твердження позивачки [PERSON] про викрадення батьком власних дітей. Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту викрадення [PERSON] власних дітей [PERSON] в матеріали справи не надала. Насправді, це самі діти самостійно та за власним бажанням прийняли рішення та стали проживати разом з батьком. Таке рішення дітей було зумовлене тим, що їх мати неодноразово та систематично чинила психологічне домашнє насильства над дітьми, ігнорувала і порушувала права дітей та їх бажання спілкуватися з батьком. Вказані обставини підтверджуються наданими в матеріали цієї справи висновками психологів від 13 та 14 червня 2023 року, а також висновком експерта від 23 серпня 2023 року №СЕ-19-23/38147-ПС. Твердження представника позивача про те, що [PERSON] звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів 25 серпня 2021 року також не відповідає дійсним обставинам справи. З позовом про стягнення аліментів на утримання дітей позивачка [PERSON] звернулася не 25 серпня 2021 року, а лише 26 вересня 2022 року, що підтверджується позовною заявою [PERSON] (т. 1 а.с. 1-3). Як на момент звернення позивачки [PERSON] з первісним позовом від 26 вересня 2022 року, так і на момент пред`явлення зустрічного позову [PERSON] від 02 листопада 2022 року (т. 1 а.с. 42-44), та по даний час неповнолітні діти сторін проживають разом з батьком - позивачем за зустрічним позовом [PERSON] , що підтверджується наступними доказами, які знаходяться в матеріалах справи, а саме:актом від 08 жовтня 2021 року (т. 1 а.с. 50), з якого вбачається, що [PERSON] разом із своїми неповнолітніми дітьми, а саме: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , фактично проживають в квартирі [ADDRESS] ; актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї №1, копія якого від 11.10.2021 року знаходиться на а.с. 51 т. 1, яким також підтверджується, що [PERSON] разом із своїми неповнолітніми дітьми, а саме: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , фактично проживають в квартирі [ADDRESS] ; договором найму житлового приміщення від 11 серпня 2022 року та Актом прийому передачі нерухомого майна в оренду (Додаток №1 до вказаного договору) (т. 1 а.с. 27-28, 48-49), із змісту яких вбачається, що [PERSON] орендував для власного проживання та проживання двох дітей двокімнатну квартиру в будинку [ADDRESS] ; довідками про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб №1619-7501209420, №1619-7501209421 та №1619-7501209422 від 13 серпня 2022 року (т. 1 а.с. 29-31, 45\-47), з яких вбачається, що [PERSON] та його неповнолітні діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , фактично проживають за адресою: [ADDRESS] ; актом оцінки потреб сім`ї від 13 вересня 2022 року (т. 1 а.с. 32-34, 52-54), з якого вбачається, що [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] разом із своїми дітьми: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] ; ухвалою Котелевського районного суду Полтавської області від 04 жовтня 2022 року у справі №619/4208/21 (т. 1 а.с. 35-38), з якої вбачається, що 03.10.2022 року позивач ( [PERSON] ) подала до суду заяву про забезпечення позову шляхом визначення можливості спілкування з її малолітніми дітьми [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , та зобов`язання батька дітей - [PERSON] передавати їй дітей для побачень. В обґрунтування заяви про забезпечення позову позивачем [PERSON] зазначено, що «вона з 4 жовтня 2021 року та з 18.10.2021 року не має можливості бачити дітей та спілкуватися з ними»; заявою [PERSON] від 26.12.2022 року (т. 1 а.с. 85), в якій вона повідомила суд, що в провадженні Котелевського районного суду Полтавської області знаходиться справа №619/4208/21, в т.ч. за її позовом до [PERSON] про відібрання дітей та повернення їх матері,провадження у якій було відкрито раніше, ніж у цій справі №545/4453/22 про стягнення аліментів. Отже, вказаними вище наявними в матеріалах справи доказами підтверджується та визнається самою позивачкою [PERSON] , що неповнолітні діти сторін [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , станом на момент звернення [PERSON] із позовом про стягнення аліментів на утримання дітей та протягом розгляду вказаної справи судом проживали не з матір`ю [PERSON] , а з батьком - [PERSON] - позивачем за зустрічним позовом, що є підставою для відмови в задоволенні первісного позову [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дітей. Більше того, неповнолітні діти сторін до цього часу продовжують проживати з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Договором оренди житлового приміщення від 10 жовтня 2023 року та Актом обстеження умов проживання від 16 січня 2024 року. За весь час спільного проживання дітей з батьком [PERSON] мати дітей [PERSON] ухилялася від виконання своїх батьківських обов`язків, не брала жодної участі в матеріальному забезпеченні та утриманні дітей, що підтверджується відсутністю в матеріалах справи будь-яких доказів, які підтверджують протилежне. Натомість, батько дітей [PERSON] повністю одноособово утримував неповнолітніх дітей, дбав про них, матеріально забезпечував всім необхідним та забезпечував дітям рівень життя, достатній для їх фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку, що підтверджується наявними в матеріалах справи фіскальними чеками (т. а.с. 72-79). Поряд з цим, обставини проживання неповнолітніх дітей з батьком [PERSON] , а також те, що [PERSON] дбає та піклується про психічне здоров`я своїх дітей підтверджується також наступними висновками психологів: висновком за результатами психодіагностичного обстеження [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ), складеним 13 червня 2023 року [PERSON] , кандидатом психологічних наук, практичним психологом, спеціалістом вищої категорії, доцентом кафедри психології Навчально-наукового інституту міжнародних відносин і соціальних наук ПАТ «Вищий навчальний заклад МАУП, практичним психологом КНП «Клінічна лікарня «ПСИХІАТРІЯ», стаж роботи за спеціальністю 27 років (копія знаходиться в матеріалах справи); висновком за результатами психодіагностичного обстеження [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ), складеним 14 червня 2023 року [PERSON] , кандидатом психологічних наук, завідувачем кафедрою психології Львівський ПрАТ ВНЗ МАУП, професором кафедри психології Навчально-наукового інституту міжнародних відносин і соціальних наук ПАТ «Вищий навчальний заклад МАУП», психотерапевтом, членом Асоціації психоаналітичної психіатрії, членом Міжнародної школи групової психіатрії, стаж роботи за спеціальністю 20 років; висновком експертів Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Козлової А.Г. та Волошиної О.О. від 23 серпня 2023 року №СЕ-19-23/38147-ПС за результатами комісійної судової психологічної експертизи малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Представник позивачки [PERSON] стверджує в своїх поясненнях, що вказані докази були подані стороною відповідача з порушенням строків, передбачених статтею 83 ЦПК України, а також копії вказаних доказів та заява про зміну предмету зустрічного позову з додатками не були надіслані позивачці за первісним позовом та відповідачці за зустрічним позовом [PERSON] цінним листом з описом вкладення, у зв`язку з чим представник позивачки [PERSON] просить повернути заяву про зміну предмету зустрічного позову і вказані вище докази та не брати їх до уваги. Однак, відповідно до частини 8 статті 83 ЦПК України представник відповідача [PERSON] - адвокат Срібний В.А. який подав вказані докази до суду, обґрунтував неможливість їх подання у вказаний строк з об`єктивних та поважних причин, оскільки вказані вище докази (документи) були отримані відповідачем за первісним позовом та позивачем за зустрічним позовом [PERSON] вже після подання ним зустрічної позовної заяви у цій справі. Незважаючи на те, що вказані висновки психологів та експертів з об`єктивних причин не могли бути подані в суд першої інстанції раніше, однак, обставини, зазначені в цих висновках об`єктивно існували протягом кількох останніх років та продовжують існувати на даний час. Відповідно частини 7 статті 43 ЦПК України у разі подання до суду в електронній формі заяви по суті справи, зустрічного позову, заяви про збільшення або зменшення позовних вимог, заяви про зміну предмета або підстав позову, заяви про залучення третьої особи, апеляційної скарги, касаційної скарги та документів, що до них додаються, учасник справи зобов`язаний надати доказ надсилання таких матеріалів іншим учасникам справи. Такі документи в електронній формі направляються з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, шляхом надсилання до електронного кабінету іншого учасника справи, а у разі відсутності в іншого учасника справи електронного кабінету чи відсутності відомостей про наявність в іншого учасника справи електронного кабінету - у паперовій формі листом з описом вкладення. Пояснення представника [PERSON] - адвоката Срібного В.А. від 09 квітня 2024 року разом з додатками (вказаними вище доказами), а також заява про зміну предмету зустрічного позову [PERSON] з додатками від 04 червня 2024 року були направлені до суду з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи «Електронний суд», в тому числі шляхом надсилання [PERSON] до її електронного кабінету в Електронному суді зазначених вище доказів, що підтверджується відповідними квитанціями про доставку документів до зареєстрованого Електронного кабінету користувача ЄСІТС №862991 від 09.04.2024 року та №1155657 від 04.06.2024 року. Отже, твердження представника позивачки [PERSON] про неотримання позивачкою вказаних доказів та не ознайомлення з ними є так само неправдивими та не відповідають дійсним обставинам справи. 05 червня 2024 року ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області прийнято до провадження заяву представника [PERSON] - адвоката Срібного В.А. про зміну предмета зустрічного позову у цій справі, а тому вказана заява не може бути повернута [PERSON] без розгляду. 26 червня 2024 року ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області закрито підготовче провадження у цій справі про стягнення аліментів на утримання дітей. В цій ухвали суд, в тому числі, зазначив що з огляду на те, що ... сторонами подані до суду необхідні докази... суд вважає за можливе закрити підготовче засідання та призначити справу до розгляду по суті із встановленням загального порядку дослідження доказів, а саме: заслухати вступні промови сторін та дослідити письмові докази у справі, надані сторонами. Отже, подані стороною відповідача [PERSON] докази не можуть бути повернуті представнику відповідачу та підлягають дослідженню судом. Поряд з цим, стверджуючи про те, що стороною відповідача за первісним позовом були пропущені строки подання доказів, позивачка [PERSON] також додала до своїх пояснень від 25 квітня 2024 року нові докази (рішення судів), які були подані до суду з порушенням встановлених процесуальних строків. Однак, при цьому позивачка [PERSON] жодним чином не обґрунтувала та не зазначила в своїх поясненнях причини, з яких вказані докази не могли бути подані позивачкою [PERSON] у встановлений законом процесуальний строк та не просила поновити пропущений нею процесуальний строк і долучити вказані докази до матеріалів справи. Крім цього, після закриття підготовчого провадження у справі, 05 серпня 2024 року представник позивачки [PERSON] - адвокат Жарова-Тітарьова Л.М. подала до суду заяву, до якої була додана копія постанови Верховного Суду від 24 липня 2024 року у справі №619/4208/21. Однак, представник позивачки так само не просила суд поновити пропущений нею процесуальний строк і долучити вказаний доказ до матеріалів справи. Копії наданих позивачкою [PERSON] та її представником - адвокатом Жаровою-Тітарьовою Л.М. доказів не були надіслані стороні відповідача за первісним позовом [PERSON] цінним листом з описом вкладення, що є порушенням вимог частини 7 статі 43 та частини 9 статі 83 ЦПК України і підставою для суду не брати їх до уваги та не приймати до розгляду. Відповідно до положень статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй «Про права дитини», яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Із змісту статті 51 Конституції України вбачається, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (частина 1 статті 8 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно із статтею 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Із змісту статей 150, 180 Сімейного кодексу України вбачається, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, утримувати дитину до повноліття. Відповідно до частин 1 - 3 статті 181 Сімейного кодексу України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частиною п`ятою статті 183 СК України встановлено, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Відповідно до частин першої та другої статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`яякого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Під цільовим призначенням аліментів потрібно розуміти витрати спрямовані на забезпечення потреб та інтересів дитини, зокрема потреби у харчуванні, лікуванні, одязі, гігієні, забезпечення речами, необхідними для розвитку і виховання дитини, реалізації її здібностей. Згідно із частиною 1 статті 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Частиною 4 статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Згідно із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 12 травня 2023 року (справа №686/12480/22, провадження №61-12518св22) за своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. Отже, стягнення з позивача аліментів на утримання дитини, за умови, що ця дитина проживає з ним та перебуває на його утриманні, суперечить положенням статті 181 СК України, за якою аліменти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду до стягнення з одного з батьків дитини на користь того з батьків, разом з яким проживає дитина. Аналогічна позиція сформульована у постановах Верховного Суду від 09.11.2022 року у справі №161/12528/21 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/107277546), від 14.09.2022 року у справі №761/8374/20 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/106390516), від 10.02.2021 року у справі №523/18199/16-ц (https://reyestr.court.gov.ua/Review/94905174), від 03.02.2021 року у справі №520/21069/18 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/94803352), від 04.09.2019 року у справі №711/8561/16-ц (https://reyestr.court.gov.ua/Review/84694357). У постанові Верховного Суду від 22 листопада 2022 року у справі №188/1029/19 (провадження №61-11986св20), викладений правовий висновок, згідно з яким обов`язковою умовою для стягнення аліментів на користь одного з батьків є проживання з нею чи з ним самої дитини, на утримання якої власне і стягуються аліменти. Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 28 червня 2023 року (справа № 186/126/21, провадження № 61-1949св23) нарахування аліментів за період, коли дитина не проживала з матір`ю, суперечить цільовому призначенню аліментів, за рахунок яких утримується дитина. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 596/826/21-ц (провадження № 61-3738св22). Беручи до уваги викладене та враховуючи, що вже майже три роки неповнолітні діти сторін проживають разом із батьком [PERSON] та знаходяться на його утриманні,

Outcome: approved