Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-28 00:00:00

Позивач [PERSON] ( [PERSON] ) звернулась до суду із позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, Служба у справах дітей Кам`янської міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини. У своєму позові позивач посилалась на те, що 12 вересня 2020 року вона зареєструвала шлюб із [PERSON] . За час перебування у шлюбі у них народився син - [PERSON] , [INFO] . Однак, сімейне життя у них не склалося і відповідно до заочного рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська від 01 березня 2023 року по справі №208/4630/22 (провадження №2/208/345/23) шлюб між ними було розірвано. На теперішній час спільній малолітній син [PERSON] проживає разом із нею за адресою: [ADDRESS] . Починаючи, з лютого 2022 року, [PERSON] не бере участі у вихованні сина [PERSON] , повністю усунувся та свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не виявляє до нього свідомої батьківської уваги, турботи та інтересу, не надає жодного матеріального утримання дитині, добровільно аліменти не сплачує. Починаючи з лютого 2022 року жодного разу не відвідував сина та не спілкувався з ним засобами телефонного зв`язку. Позива зазначає, що самостійно несе весь тягар матеріального утримання дитини, забезпечує сину виховання, належні умови проживання, розвитку, перші кроки до дошкільного навчання. Відповідач не бере участі у повному матеріальному утриманні дитини, не надає жодних коштів на харчування, одяг, іграшки, ліки для сина, враховуючи той факт, що дитина росте, розвивається, з частою періодичністю потребує зміну сезонного одягу, періодично хворіє та потребує на все це грошового зобов`язання. Починаючи з лютого 2022 року відповідач фактично покинув свого сина, переїхавши закордон, в той час коли йому в ранньому віці особливо дуже потрібна була турбота та увага з боку рідного батька. До теперешнього часу відповідач не повернувся до України додому, за неофіційною інформацією продовжує проживати (перебувати) закородоном. Починаючи з лютого 2022 року відповідач жодного разу не шукав особистих зустрічей з сином [PERSON] , не запрошував у гості позивачку разом з сином та не цікавився життям останнього. Отже, відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків та поклав увесь тягар виховання та розвитку свого сина [PERSON] на неї. Тому позивач просить суд: - позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно його сина - [PERSON] , [INFO] ; - стягнути з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання дитини, [PERSON] , [INFO] , у розімір 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу) боржника, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. Представник відповідача надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що відповідач позовні вимоги щодо позбавлення батьківських прав не визнає, в задоволенні даних позовних вимог просить відмовити. Проти задоволення позовних вимог про стягнення аліментів - не заперечує. Зазначив, що відповідач перебуває та працює у Польші у місті Катовіце. Після розірвання шлюбу з позивачем, за весь час його перебування за межами України він регулярно направляв грошові кошти на картковий рахунок позивачки та її матері на утримання сина, [PERSON] . Будучи закордоном, системно здійснює відправлення на ім`я позивачки, за допомогою ТОВ "НОВА ПОШТА", дитячого харчування та дитячого одягу. Тимчасове перебування відповідача за межами країни, жодним чином не може свідчити про його ухилення від виконання батьківських обов`язків, позивачка свідомо вводить суд в оману, щодо обставин справи, також не надає жодних доказів на підтвердження обставин, якими обгрунтовує свій позов. Відповідач завжди надавав та надає матеріальну допомогу на утримання сина, постійно турбується про його стан. Відповідач як батько дитини бажає спілкуватися з сином. В судовому засіданні позивач [PERSON] ( [PERSON] ) та представник позивача - адвокат Бажан В.П. підтримали позовні вимоги у повному обсязі та просили їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Також зазначили, що грошові кошти, які надсилав відповідач були переведені на картки [PERSON] та її бабусі [PERSON] не на утримання сина [PERSON] , а в рахунок боргу коштів, які відповідач брав у позивачки та її бабусі начебто на лікування закордоном. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позовні вимоги щодо позбавлення батьківських прав не визнав, просив суд в задоволенні даних позовних вимог відмовити, посилаючись на підстави зазначені у відзиві на позовну заяву. Проти задоволення позовних вимог про стягнення аліментів - не заперечував. В судове засідання представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служби у справах дітей Кам`янської міської ради не з`явився, надав клопотання про розгляд справи за відсутністю представника. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що є матір`ю позивача. Зазначила, що відповідач не приймає участі у вихованні дитини. Дитина називає іншу особу татом. Зазначила, що відповідач брав певну суму коштів в борг. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що є бабусею позивача. Зазначила, що відповідач поїхав закородон і допомоги від нього фінансової не було. Піклується дитиною інша людина. Зазначила, що відповідач брав певну суму коштів в борг. Ухвалою суду від 06 листопада 2023 року відкрито провадження по справі та справу призначено до підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 04 грудня 2023 року клопотання представника позивача [PERSON] - Бажан В. про витребування доказів задоволено. Ухвалою суду від 07 травня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Суд, вислухавши позивача, представника позивача, представника відповідача, свідків, вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані суду докази, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно копії свідоцтва про шлюб, що видане 12 вересня 2020 року Дніпровським районним у місті Кам`янське відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 12 вересня 2020 року, актовий запис №314. Після укладення шлюбу [PERSON] змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с.20). Як вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] є батьком малолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією виданого 28 січня 2021 року Амур-Нижньодніпровським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) свідоцтва про народження, актовий запис № 77, матір`ю зазначена [PERSON] (а.с.21). Згідно копії заочного рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 березня 2023 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.22-25). Відповідно до акту №453 від 19 жовтня 2023 року про проживання без реєстрації, виданого Комунальним підприємством Кам`янської міської ради «Добробут» вбачається, що за адресою [ADDRESS] , дійсно мешкають фактично без реєстрації [PERSON] та дитина [PERSON] з 02.2023 року по теперішній час (а.с.26). Відповідно до копії свідоцтва про зміну імені, виданого 25 листопада 2023 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), [PERSON] , [INFO] , 25 листопада 2023 року змінила ім`я на [PERSON] , актовий запис №28 (а.с.60). Відповідно до копії свідоцтва про шлюб, що видане 10 лютого 2024 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 10 лютого 2024 року, актовий запис №62. Після укладення шлюбу [PERSON] змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с.150). Відповідно до висновку виконавчого комітету Кам`янської міської ради Дніпропетровської області від 15.01.2024 року № 8 вих.-20/40 щодо доціальності/недоцільності позбавлення батьківських прав гр. [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , вбачається, що орган опіки та піклування виконавчого комітету міської ради вважає необхідним питання про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , залишити на розгляд суду. Окрім цього, в даному висновку зазначено, що будь-яких наведених фактів щодо невиконання [PERSON] батьківських обов`язків [PERSON] в позовній заяві не зазначила. За цей час до служби у справах дітей міської ради [PERSON] з приводу проведення профілактичної роботи з батьком дитини [PERSON] щодо невиконання ним батьківських обов`язків не зверталася (а.с.52-53). Також, в матеріалах справи міститься інформація №Б-61/01-15вих, надана Службою у справах дітей Кам`янської міської ради 15.02.2024 року, на звернення адвоката Бажан В. від 29.01.2024 року, відповідно до якої служба у справах дітей Кам`янської міської ради зазначила, що до подання позовної заяви до суду [PERSON] до служби у справах дітей міської ради з приводу проведення профілактичної роботи з батьком дитини [PERSON] щодо невиконання ним батьківських обов`язків не зверталася (а.с.90-93). Відповідно до копії руху коштів по картці від 22.02.2024 року [PERSON] за період: 01.01.2023-31.12.2023 вбачається, що [PERSON] періодично здійснював грошові перекази на ім`я [PERSON] , що також не заперечується позивачем та підтверджується наданою нею копією руху коштів по картці [PERSON] від 14.03.2024р. за період: 01.02.2022-14.03.2024. Також відповідно до даних документів [PERSON] здійснювала грошові перекази на ім`я [PERSON] (а.с.104-108, 117-119). Щодо позбавлення батьківських прав, суд зазначає наступне. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною 7 статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України). Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини, проте лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте потрібно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку треба враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). У §§ 54, 57, 58 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, тощо), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20), зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). […] Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18) вказано, що звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтована підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному и міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17 (провадження №61-1858св22), від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20 (провадження № 61-6807св21), від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18 (провадження № 61-21461св19), від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19). Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Позбавлення батьківських прав як крайній захід впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, допускається виключно тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. В матеріалах справи немає доказів свідомого ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, його винної поведінки, оскільки [PERSON] , заперечуючи проти позову, зазначав, що він бажає спілкуватися з сином та піклуватися про нього. Також, суд не приймає до уваги твердження позивача про те, що грошові кошти, що відправляв відповідач [PERSON] на її ім`я є поверненням боргу, який відповідач брав у позивачки та її бабусі, начебто на його лікування закордоном, оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів даного факту. За браком безсумнівних, належних і допустимих доказів, які свідчать про свідоме нехтування відповідачем [PERSON] своїми обов`язками щодо виховання дитини, а всі доводи позову зводяться лише до того, що [PERSON] не бере достатньої участі у вихованні дитини, не можуть слугувати переконливими підставами для позбавлення його батьківських прав. Відповідно до висновку виконавчого комітету Кам`янської міської ради Дніпропетровської області від 15.01.2024 року № 8 вих.-20/40 щодо доціальності/недоцільності позбавлення батьківських прав гр. [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , вбачається, що орган опіки та піклування виконавчого комітету міської ради вважає необхідним питання про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , залишити на розгляд суду. Окрім цього, в даному висновку зазначено, що будь-яких наведених фактів щодо невиконання [PERSON] батьківських обов`язків [PERSON] в позовній заяві не зазначила. За цей час до служби у справах дітей міської ради [PERSON] з приводу проведення профілактичної роботи з батьком дитини [PERSON] щодо невиконання ним батьківських обов`язків не зверталася (а.с.52-53). В матеріалах справи відсутні достатні підстави для позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки докази, подані позивачкою, беззаперечно не підтверджують факт свідомого нехтування відповідачем його батьківськими обов`язками. Брак спілкування між сторонами зумовлений передусім існуванням складних (напружених) стосунків між ними, перебуванням відповідача закордоном, водночас дії відповідача свідчать, що він не втратив інтерес до участі у вихованні дитини, відновлення стосунків із ним. Водночас суд наголошує, що за умови невстановлення винної поведінки одного з батьків, обставин нехтування ним своїми батьківськими обов`язками суд не може відмовити в позові з тих підстав, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, адже такі висновки свідчать про існування обставин винної поведінки одного з батьків, нехтування ним своїми батьківськими обов`язками. Таких обставин недостатньо для позбавлення батька батьківських прав, проте у разі незміни поведінки батька у вихованні дитини, у подальшому такі обставини можуть слугувати підставою для задоволення позову про позбавлення батьківських прав. Отже, суд враховуючи всі обставини справи, не вбачає обставин винної поведінки відповідача, а також нехтування ним своїми батьківськими обов`язками, а тому не є підставою відмови у задоволені позовної вимоги позивача про позбавлення батьківських прав те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, адже позивач не довела винної поведінки відповідача та нехтування ним своїми батьківськими обов`язками, та саме недоведеність даної позовної вимоги і є підставою у відмові у її задоволенні. Недостатня участь батька у вихованні дитини не може бути підставою для позбавлення його батьківських прав, таке допускається лише за умови умисної та винної поведінки, що полягає в ухиленні від виконання батьківських обов`язків, коли змінити поведінку батька неможливо. Факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав свідчить про його інтерес до дитини. Брак спілкування між батьком та дитиною зумовлений знаходженням відповідача закородоном, що не може бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав відносно їх спільної дитини. За таких обставин суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] . Щодо стягнення аліментів, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно до ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Щодо стягнення аліментів з відповідача на утримання дитини, то заявлені позовні вимоги узгоджуються із приписами ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 p., яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 p. та набула чинності для України 27 вересня 1991 p., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 27 Конвенції про захист прав дитини визначено, що батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Так, відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. А тому враховуючи, те що батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття, позовні вимоги щодо стягнення аліментів підлягають задоволенню. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення суду у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення аліментів з [PERSON] на її користь на утримання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , підлягають задоволенню. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають часковому задоволенню, а саме в частині стягнення аліментів з [PERSON] на її користь на утримання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] . Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог, а саме в частині стягнення аліментів, суд вважає, що з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 1211,20 грн., оскільки при подачі позовної заяви щодо вимог про стягнення аліментів позивача було звільнено від сплати судових витрат у вигляді судового збору.

Outcome: partial